Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору позики, укладеного у вигляді розписки, недійсним. В судовому засідання представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, пояснивши, що в ніч з 5 на 6 травня 2018 року група невідомих осіб з 8 чоловік приїхали до місця проживання [PERSON] в [ADDRESS] і здійснили напад на позивача та його дружину [PERSON] . Оточивши подружжя, вони почали залякувати їх, погрожуючи їхньому життю та здоров`ю як словесно, так і пістолетом. Реально сприймаючи вказані погрози, які можуть застосувати невідомі до подружжя, останні погодились поїхати з ними до м. Києва, де погрози та залякування продовжились. Перебуваючи під вказаним психологічним тиском і знаходячись в приміщенні кафе десь в центрі м. Києва, невідомі змусили написати [PERSON] розписку про те, що він взяв у [PERSON] позику в розмірі 260 000 грн., що еквівалентно 10 000 доларів США, хоча ніяких грошей [PERSON] не було потрібно і від [PERSON] ніяких грошей він не отримував. Передавши після написання розписку [PERSON] , нападники відпустили [PERSON] та його дружину, які в той же день звернулись до правоохоронних органів з заявою про вчинення відносно них злочинних дій. На даний час досудове розслідування триває. За таких обставин просить визнати договір позики, укладений між [PERSON] та [PERSON] 6.05.2018 року у вигляді розписки, недійсним. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 13.08.2018 року по цивільній справі №750/7907/18 було відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, укладеного у вигляді розписки 6.05.2018 року. В процесі розгляду даної цивільної справи представник [PERSON] двічі подавав зустрічний позов, однак судом двічі виносились ухвали про повернення зустрічного позову, оскільки вони були подані з порушенням вимог ч.2-3, ст.193 ЦПК України. Постановами Чернігівського апеляційного суду обидві постанови були залишені без змін. Сутність зустрічного позову зводилась до того, що розписка була написана не [PERSON] , а іншою особою. В даному позові [PERSON] змінює підстави позову і вказує, що розписку писав він, але виключно під примусом, тиском і залякуванням. Такі дії позивача призводять до затягування строку виконання грошового зобов`язання і уникнення ним відповідальності за отримання позики. Він сам звернувся до [PERSON] в м. Чернігові і попросив 10 000 доларів США. Відповідач повідомив [PERSON] , що гроші знаходяться в м. Києві і надати він зможе тільки там. Тому [PERSON] з дружиною сіли в свій автомобіль, а [PERSON] з товаришами в інший автомобіль і всі поїхали до Києва. Там в кафе на вул. Прорізній всі залишились, а [PERSON] поїхав за грошима. Повернувся він через 30-40 хвилин і надав при двох свідках [PERSON] вказану суму. [PERSON] добровільно без будь-якого примусу, отримавши позику, написав розписку, передав її [PERSON] , пообіцявши повернути всю суму 9 травня 2018 року. Після чого він вийшов з кафе з отриманими грошима, сів до салону свого автомобіля, де знаходилась його дружина і вони поїхали. Ніхто ніяких погроз чи залякувань до позивача та його дружини не застосовував. Він добровільно попросив грошові кошти у борг, добровільно їх отримав, добровільно написав розписку і передав її [PERSON] . Небажання повертати борг за договором позики від 6.05.2018 року стало підставою подачі даного позову до Дарницького районного суду м. Києва. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.41 Конституції України, ч.1, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Згідно ч.1, ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1, ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч.1-2, ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, 6.05.2018 року позивач [PERSON] написав розписку про отримання позики, зміст якої свідчить про те, що [PERSON] 6.05.2018 року отримав від [PERSON] позику в розмірі 260 000 грн., що еквівалентно 10 000 доларів США в присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON] , яку зобов`язується повернути [PERSON] до 9.05.2018 року (т.1, а.с.30-35), тобто між сторонами було укладено договір позики на суму 260 000 грн. Обставини написання розписки [PERSON] не заперечувались представниками сторін, тому вони не підлягають доказуванню при розгляді даної справи в порядку ч.1, ст.82 ЦПК України. Як зазначає ч.4, ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Постанова судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року наголошує, що „Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки". Як встановлено судом, ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 13.08.2018 року по цивільній справі №750/7907/18 було відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, укладеного у вигляді розписки 6.05.2018 року. В процесі розгляду даної цивільної справи представник [PERSON] двічі подавав зустрічний позов, однак судом двічі виносились ухвали про повернення зустрічного позову, оскільки вони були подані з порушенням вимог ч.2-3, ст.193 ЦПК України (т.1, а.с.50-51). Постановами Чернігівського апеляційного суду обидві постанови були залишені без змін (т.1, а.с.52-53). Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 13.08.2018 року по цивільній справі №750/7907/18 було призначено судово-почеркознавчу експертизу, де були поставлені експерту наступні питання: чи виконаний рукописний текст у розписці від 6.05.2018 року [PERSON] і чи виконаний підпис у розписці від 6.05.2018 року від імені [PERSON] особисто чи іншою особою? (т.1, а.с.95). При подачі даного позову до суду позивач [PERSON] та його представник [PERSON] подали в обгрунтування позовних вимог фотокопію висновку за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи №2868-2870/19-24 від 30.10.2019 року, виконаного Чернігівським відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 5.07.2019 року по цивільній справі №750/7907/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики у вигляді розписки від 6.05.2018 року (т.1, а.с.20-37). За змістом даного висновку підпис від імені [PERSON] в розписці від 6.05.2018 року виконаний рукописним способом, письмовим приладом без попередньої технічної підготовки та технічних засобів; рукописний текст розписки від 6.05.2018 року від імені [PERSON] , виконаний [PERSON] ймовірніше за все навмисно зміненим почерком із переміною пишучої руки у стані операційної та психічної напруги (у незвичному психофізиологічному стані, зокрема у стані сильного хвилювання, сильного нервового збудження тощо); підпис від імені [PERSON] в розписці від 6.05.2018 року, виконаний [PERSON] ймовірніше за все у стані операційної та психічної напруги (у незвичному психофізиологічному стані, зокрема у стані сильного хвилювання, сильного нервового збудження тощо) (т.1, а.с.29). Відповідно до ч.1, ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як наголошує ч.2, ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд не може покласти в основу даного рішення вказаний висновок судово-почеркознавчої експертизи як доказ примусу, залякування та психологічного тиску на [PERSON] в момент написання 6.05.2018 року розписки про отримання ним від [PERSON] 260 000 грн. позики, оскільки оригінал даного висновку знаходиться у цивільній справі №750/7907/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, укладеного у вигляді розписки 6.05.2018 року, яка знаходиться в провадженні Деснянського районного суду м. Чернігова, суддя якого і призначав дану експертизу, розгляд справи якої зупинено до розгляду даної цивільної справи ухвалою від 30.03.2020 року (т.1, а.с.105). Тому саме в цьому цивільному провадженні і буде наданий аналіз і оцінка даному висновку експерта. В свою чергу по даній цивільний справі суд призначив за клопотанням представника позивача [PERSON] (т.1, а.с.120-121) комплексну судову психолого-почеркознавчу експертизу ухвалою від 11.08.2022 року (т.1, а.с.141-142), однак за повідомленням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз про неможливість надання висновку у цивільній справі №753/860/20 від 23.11.2022 року, оскільки не надано оригінал розписки та вільні, умовно-вільні зразки почерку [PERSON] (т.1, а.с.162-163). Секретар судового засідання Єрош Т.М. неодноразово повідомляла телефоном позивача та його представника [PERSON] про надання вільних, умовно-вільних зразків почерку [PERSON] , однак її вимоги залишились безрезультатними. Судом не витребовувався оригінал розписку в Деснянському районному суді м. Чернігова, оскільки зразків почерку надано не було. Крім того, за повторним клопотанням представника позивача [PERSON] (т.1, а.с.215-217) ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11.05.2023 року була призначена по справі ще одна судово-почеркознавча експертиза (т.1, а.с.228-229). Суд направив матеріали справи разом з двома блокнотами з рукописними записами, наданими представником позивача [PERSON] до експертної установи (т.1, а.с.239). Однак 1.08.2023 року було отримано судом клопотання експерта про надання вільних зразків почерку [PERSON] , які можуть знаходиться в оригіналах різнохарактерних документів з місця роботи чи проживання, платіжні документи; умовно-вільних та експериментальних зразків почерку [PERSON] (т.2, а.с.1-2). Вимога клопотання експерта була направлена судом [PERSON] та його представнику [PERSON] 11.08.2023 року як поштовим повідомленням, так і електронним повідомленням на електронну пошту представника (т.2, а.с.3), яку вони отримали 22.08.2023 року та 21.08.2023 року відповідно (т.2, а.с.5-6), але не була ними виконана. Тому 4.10.2023 року судові були повторно повернуті матеріали цивільної справи з повідомленням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз про неможливість надання висновку у цивільній справі №753/860/20 від 28.09.2023 року за аналогічних підстав що і перше повідомлення (т.2, а.с.7-10). В судовому засіданні 24.11.2023 року представник позивача [PERSON] в усній формі заявила клопотання про призначення по даній справі комплексної психологічно-почеркознавчої експертизи та/або судово-почеркознавчої експертизи (т.2, а.с.34-36). Але суд оголосив перерву для надання їй часу підготувати клопотання у письмовій формі, направлення його копії відповідачу і надати в додатках вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку [PERSON] . Однак в наступному судовому засіданні 8.12.2023 року представник позивача [PERSON] не виконала вимог суду, заявила клопотання усно, заявивши, але не надавши, що зразки почерку може надати, а медичної документації [PERSON] того періоду часу не збереглось (т.2, а.с.40-43). За таких обставин судом було відмовлено у задоволенні заявленого клопотання (т.2, а.с.44; 48-49), а підготовче провадження було закрито. Згідно ч.1, ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Як передбачає ч.1, ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності до ч.1, ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як роз`яснює п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Як наголошує ч.1, ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. За змістом п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. У відповідності до ч.3, ст.12; ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] аналогічно пояснили, що 5.05.2018 року вони з [PERSON] приїхали до м. Чернігова у своїх справах. Зустрівшись з [PERSON] , останній попросив у відповідача позику в розмірі 10 000 доларів США і сказав, що йому вони треба терміново. [PERSON] пояснив позивачу, що гроші є, але вони в м. Києві, тому треба їхати туди. [PERSON] погодився. Зробивши у Чернігові все заплановане, вони під`їхали до будинку [PERSON] . Він з дружиною сіли до свого автомобіля і близько 22-00 годин вони двома автомобілями виїхали до Києва. Спочатку говорили, що договір буде укладений нотаріально, але до Києва приїхали десь о 4-00 годин. Всі заклади були закриті, але на вул. Прорізній працювало кафе, тому всі стали очікувати [PERSON] , який поїхав за грошима. Приїхавши, [PERSON] передав [PERSON] гроші, останній їх перерахував і запропонував написати розписку, тому що його знайомий нотаріус не зможе приїхати. [PERSON] погодився і [PERSON] без будь-якого примусу, залякування чи тиску добровільно написав розписку, дату повернення позики він вказав сам. Після чого він з дружиною поїхали на своєму автомобілі (т.2, а.с.59-60). Суд не може покласти в основу рішення показання свідка [PERSON] про написання її чоловіком розписки під застосуванням фізичного та психологічного тиску, оскільки вона є дружиною позивача і є зацікавленою особою у позитивному вирішенні справи на користь позивача, її чоловіка. Крім того, такі показання не узгоджуються з іншими доказами по справі і суперечать їм. Докази, які б підтвердили її показання, в матеріалах справи відсутні. Суд також не може прийняти до уваги докази підтвердження застосування насильства та погрози його застосування при написанні розписки позивачем надані суду витяги з Единого реєстру судових розслідувань (т.1, а.с.17-19), оскільки в термін понад п`ять з половиною років досудового розслідування будь-якій особі правоохоронними органами підозри оголошено не було, а тим більше відсутній обвинувальний вирок по даному кримінальному провадженню (кримінальних провадженнях), що не заперечували представники сторін у судовому засіданні, а само по собі звернення до правоохоронних органів з заявою (заявами) не свідчить про скоєння злочину відносно заявника (заявників) відповідачем та/або третіми особами. Як рекомендує п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позивач та його представник не надали доказів суду, що при написанні розписки про отримання грошових коштів у позику від 6.05.2018 року, відповідач та/або треті особи застосували щодо [PERSON] фізичне насильство та/або психологічний тиск та залякування, тому підстави для визнання договору позики у вигляді розписки від 6.05.2018 року на підставі застосування фізичного та психологічного насильства відсутні, і в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, як таких, що не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Згідно ст.133; 141 ЦПК України оскільки суд відмовляє у задоволенні позову позивачу, тому судові витрати не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: dismissed