Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-23 00:00:00

У провадженні Солом`янського районного суду м. Києва перебувала вищезазначена справа. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13.11.2023 у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей було відмовлено. 22.11.2023 відповідачем до суду було подано заяву про ухвалення додаткового рішення, оскільки судом не було вирішено питання про розподіл судових витрат понесених під час розгляду справи. Відповідно до ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку про необхідність ухвалення додаткового рішення у справі для вирішення питання про розподіл судових витрат. Розгляд даної справи було проведено у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Щодо виклику у судове засідання сторін або інших учасників справи суд зазначає наступне. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21, провадження № 12-43гс22, в якій на розгляд Великої Палати Верховного Суду було передано правове питання про порядок і процедуру ухвалення додаткового судового рішення, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що положення частини четвертої статті 270 ЦПК України про те, що у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання, не виключають обов`язку суду повідомити сторони про призначення судового засідання з розгляду заяви про розподіл судових витрат відповідно до частини другої статті 246 ЦПК України чи повідомити їх про прийняття заяви до розгляду (якщо провадження у справі є письмовим). Листом Солом`янського районного суду м. Києва від 13.12.2023 позивача [PERSON] було повідомлено про те, що судом було прийнято до розгляду заяву про ухвалення додаткового рішення та її розгляд буде здійснюватися у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Даний лист було надіслано на електронну пошту позивача зазначену ним у позовній заяві та доставлено до електронної скриньки 21.12.2023, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа. У Постанові Верховного Суду від 20 січня 2023 року у справі № 465/6147/18 щодо аргументу касаційної скарги про неналежне повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи в суді апеляційної інстанції зазначено наступне Верховний Суд зазначив, що «якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них. З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи за допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення». З огляду на наведене та враховуючи правову позицію Верховного Суду висловлену у постанові від 20 січня 2023 року у справі № 465/6147/18, суд вважає належним повідомлення позивача про прийняття судом до розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення. Будь-яких заперечень щодо розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення, а також заперечення щодо розміру понесених відповідачем витрат на правову допомогу позивачем до суду подано не було, а тому суд вирішує подану заяву на підставі наявних матеріалів справи. Дослідивши матеріали справи та подану заяву суд приходить до наступного висновку. У відзиві на позовну заяву відповідачем було зазначено, що нею було понесені судові витрати під час розгляду даної справи у суді першої інстанції у розмірі 10 000,00 грн. Так, згідно ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідачем такі докази було подано протягом до відзиву на позовну заяву. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 6. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: (1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); (2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; (3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; (6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Як вбачається з матеріалів справи, що 21.02.2023 між [PERSON] та АБ «Войтенко та Партнери» було укладено Договір № 02/03-23 про надання правової допомоги, відповідно до умов якого, [PERSON] доручила, а АБ «Войтенко та Партнери» прийняло на себе зобов`язання надавати правову допомогу [PERSON] (а.с. 41-43). 06.03.2023 [PERSON] та АБ «Войтенко та Партнери» було підписано Акт прийому передачі наданих послуг (виконаних робіт) відповідно до якого за Договором № 02/03-23 від 21.02.2023 були надані наступні послуги: вивчено текст позовної заяви [PERSON] до [PERSON] у справі № 760/19693/22 про зменшення розміру аліментів на утримання дітей, що розглядається Солом`янський районним судом м. Києва, здійснено збір доказів для підготовки відзиву, підготовлено відзив на позовну заяву [PERSON] у справі № 760/19693/22. Вартість таких послуг склала 10 000,00 грн. (а.с. 44). Також даним Актом прийому передачі наданих послуг (виконаних робіт) було визначено, що вартість послуг підлягає сплаті на користь АБ у розмірі 40 % протягом 3 днів з моменту підписання даного акту, а 60 % протягом 3 днів після фактичного стягнення витрат з позивача у разі відмов у задоволенні позову або протягом 3 днів після ухвалення рішення про задоволення позову. Разом із тим, суд вважає такий розмір гонорару адвоката не співмірним із складністю даної справ та витраченому часу, а тому приходить до висновку про зменшення розміру витрат на правову допомогу до 5 000,00 грн., що на думку суду буде співмірним із складністю даної справи. Таким чином із позивача на користь відповідача підлягають стягненню понесені витрати на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Outcome: approved