Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-14 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача. [PERSON] звернувся з позовом до АТ «Оператор газорозподільної системи «Чернігівгаз» і просить визнати незаконними дії відповідача щодо не встановлення індивідуального лічильника газу як побутовому споживачу у кв. [ADDRESS] , зобов`язати відповідача встановити індивідуальний лічильник газу позивачу як побутовому споживачу за адресою: [ADDRESS] . Заявлені вимоги мотивовані тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] та є побутовим споживачем газу. Його квартира не обладнана індивідуальним лічильником газу, натомість з 01.03.2017 року в будинку введено в експлуатацію загальнобудинковий прилад обліку газу. Зазначає, що в квартирі встановлено одна газова плита, нарахування за спожитий природний газ здійснюється на п'ять осіб. Він неодноразово звертався до відповідача з вимогою встановити індивідуальний лічильник газу, однак АТ «Оператор газорозподільної системи «Чернігівгаз» відмовляв, вказавши на можливість встановити квартирний лічильник газу за власні кошти. Позивач вважає відмову незаконною та такою, що порушує його права як споживача комунальних послуг відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки саме на відповідача покладений обов`язок встановлювати індивідуальний лічильник газу. Представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову. Узагальнений зміст заперечень зводиться до відсутності обов`язку у відповідача встановлення індивідуального лічильника газу в квартирі споживача за умови встановлення комерційного загальнобудинкового обліку лічильника газу. ІІ. Заяви (клопотання) та пояснення учасників справи. Позивач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 26.06.2007 року квартира за адресою: [ADDRESS] , в цілому належить на праві спільної власності [PERSON] та членам його родини [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частинах /а.с.10/. Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Чернігівгаз» є правонаступником ПАТ «Чернігівгаз», кваліфікується як Оператор газорозподільної системи (Оператор ГРМ) та здійснює господарську діяльність з розподілу природного газу на території м. Чернігів та Чернігівської області. Відповідно до акту приймання загальнобудинкового комерційного вузла обліку газу в експлуатацію від 01.03.2017 року за адресою: [ADDRESS] , встановлений вузол обліку газу. З відповіді АТ «Чернігівгаз» від 23.10.2023 року на заяву позивача вбачається, що по будинку за адресою: [ADDRESS] , введено в експлуатацію загальнобудинковий прилад обліку газу, побутові споживачі природного газу - фізичні особи (населення) можуть самостійно забезпечити встановлення індивідуальних приладів обліку природного газу (індивідуальних лічильників) з подальшою компенсацією таких витрат за рахунок коштів, які ними сплачуються за тарифом на розподіл природного газу, на даний час методика компенсації грошових коштів Кабінетом Міністрів України не розроблена. ІV. Оцінка Суду. Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, ст.ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу преамбули і приписів ст.1 ч.1 пп.1,3,22 та ст.1-1 Закону України «Про захист прав споживачів», дія цього Закону поширюється на спірні правовідносини. У викладеному в мотивувальній частині Рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 у справі № 1-12/2013 висновку зазначається, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору; особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності й розумності. Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на, зокрема, захист своїх прав державою, належну якість продукції та обслуговування, звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав. Статтею 5 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. Згідно з положеннями ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо, зокрема: при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; виконавець послуги нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами; порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24.06.2004 р., який втратив чинність з 01.05.2019 р., а також Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09.11.2017 р., який введено в дію з 01.05.2019 р., правовідносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, мають ознаки зобов`язання, в силу яких виконавець комунальної послуги зобов`язаний забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, а споживач - оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Цей Закон регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, у тому числі постачання та розподілу природного газу. Згідно з абз.4 п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», постачання природного газу здійснюється за умови його комерційного обліку: для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, у яких природний газ використовується тільки для приготування їжі: з 01.01.2018 у редакції цього абзацу, що була чинною до 19.01.2018, з 01.01.2021 у редакції цього абзацу, що була чинною з 20.01.2018 до 22.03.2021 згідно з Законом № 2260-VIII від 21.12.2017, з 01.01.2023 - у нині чинній його редакції відповідно до Закону № 1338-IХ від 05.03.2021. У ч. 2 цієї статті зазначено, що з метою забезпечення комерційного обліку природного газу для населення суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, оснащують споживачів природного газу - фізичних осіб (населення) індивідуальними лічильниками газу. Загальнобудинковий лічильник газу може бути встановлений лише за згодою співвласників багатоквартирного будинку в порядку, визначеному ст. 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Постановою НКРЕКП №2492 від 30.09.2015 р. затверджено Кодекс газорозподільних систем (далі - Кодекс ГРС). Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу ГРС, Оператор газорозподільної системи (далі - Оператор ГРМ) - суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління. Згідно з пп.1.1-1.3 Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП 30.09.2015р. за № 2498, цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України. Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу. Згідно з п.2.1 Типового договору оператор ГРМ зобов`язується надати Споживачу послугу з розподілу природного газу, а споживач зобов`язується прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розмірі, строки та порядку, визначені цим Договором.. Відповідно до ч.2, 3 ст.18 Закону України «Про ринок природного газу», приладовий облік природного газу здійснюється з метою визначення за допомогою вузла обліку природного газу обсягів його споживання та/або реалізації, на підставі яких проводяться взаєморозрахунки суб`єктів ринку природного газу. Постачання природного газу споживачам здійснюється за умови наявності вузла обліку природного газу. Побутові споживачі у разі відсутності приладів обліку природного газу споживають природний газ за нормами, встановленими законодавством, до термінів, передбачених у ч.1 ст.2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Згідно з п.10 гл.2 розділу Х Кодексу ГРС установлення лічильників газу побутовим споживачам здійснюється відповідно до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. Виконавцями робіт із встановлення вузлів обліку природного газу є суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території та отримали відповідні дозволи для виконання робіт із встановлення вузлів обліку природного газу (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу»). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.11.2018 року в справі №214/2435/17 виклала висновок, що зі змісту статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» вбачається обов`язок встановлення відповідними суб`єктами господарювання - газорозподільними організаціями лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов`язано відшукувати джерела фінансування вказаних приладів та робіт, оскільки відповідне фінансування уже закладено у тариф на оплату спожитого газу. Стаття 6 Закону визначає обов`язок газорозподільної організації (ким за обставинами даної справи є АТ «Оператор газорозподільної системи «Чернігівгаз» встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку. Оскільки позивачі сплачували за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, то відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачами, та відповідно до частини першої статті 6 Закону зобов`язаний забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, у яких газ використовується тільки для приготування їжі. Відмова відповідача (газорозподільної організації) встановити індивідуальні лічильники позивачам суперечить вимогам законодавства, порушує права позивачів. Волевиявлення позивачів на встановлення індивідуальних лічильників газу не може бути порушеним. Абзац 4 підп. а п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» приписує, що суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі: до 01.01.2018 у редакції цього абзацу, що була чинною до 19.01.2018, до 01.01.2021 у редакції цього абзацу, що була чинною з 20.01.2018 до 22.03.2021 згідно з Законом № 2260-VIII від 21.12.2017, до 01.01.2023 - у нині чинній його редакції відповідно до Закону № 1338-IХ від 05.03.2021. Абзацом 5 цього ж підпункту передбачено, що у разі не встановлення населенню у строки, зазначені у цьому підпункті, лічильників газу з вини суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України (абз. 5). На час виникнення спірних правовідносин, а саме звернення позивача до відповідача з заявою про встановлення індивідуального газового лічильника та на час розгляду справи, пп. «а» п.1 ч.1 ст.6 вказаного Закону передбачено, що суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 01 січня 2023 року. Отже, на відповідача АТ «Оператор газорозподільної системи «Чернігівгаз» покладений обов`язок встановлення лічильників газу позивачу, який є побутовим споживачем, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним. При цьому право позивача на забезпечення індивідуальним лічильником газу встановлено законодавством, додаткового визнання цього права судовим рішенням не потребується, а тому суд вважає, що ефективним способом захисту порушеного права позивача в даному випадку буде зобов`язання відповідача АТ «Оператор газорозподільної системи «Чернігівгаз» за свій рахунок здійснити встановлення індивідуального газового лічильника в квартирі позивача, оскільки відповідач відмовляється це зробити. На думку суду, такий спосіб захисту відповідає змісту порушеного права та характеру порушення, ґрунтується на вимогах закону та дозволяє забезпечити ефективне і реальне поновлення порушених прав позивача. Доводи відповідача про встановлення в будинку позивача загально будинкового приладу обліку газу не заслуговують на увагу, оскільки право споживачів природного газу на встановлення індивідуального лічильника газу не перебуває в залежності наявності чи відсутності загально будинкового вузла обліку та не звільняє відповідача від обов'язку встановити саме індивідуальний лічильник. З огляду на зазначені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю. Задоволення вказаних позовних вимог буде відповідати державній політиці у сфері житлово-комунальних послуг, забезпечить раціональне використання ресурсів та рівні можливості для позивача з отримання послуги з газопостачання, а встановлення останньому індивідуального лічильника забезпечить оплату саме того об`єму газу, який ним спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства, як справедливість. V. Розподіл судових витрат Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивач на підставі ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору, а тому при ухваленні судом остаточного рішення у справі судовий збір підлягає стягненню з АТ «Оператор газорозподільної системи «Чернігівгаз» на користь держави в розмірі 1073,60 грн.

Outcome: approved