Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-10 00:00:00

Позивач через свого представника звернулась до суду із вказаним позовом. В обґрунтування заявлених вимог вказує, що з 30 жовтня 2006 року їй на праві приватної власності належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . Нещодавно їй стало відомо що на вказане майно накладений арешт (як на майно попереднього власника). З відповіді Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції вбачається, що виконавчі провадження щодо позивача відсутні. Інформацію про ВП в межах якого накладено арешт на майно отримати на даний час неможливо. Відтак, в органу ДВС немає законних підстав скасування обтяжень. Зважаючи на обмеження позивача в реалізації прав власності, остання просить зняти арешт з нерухомого майна в судовому порядку та визнати за нею право власності. Ухвалою суду від 06 листопада 2023 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження. Представник позивача подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився повторно, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи. Відзив у визначений судом строк не подав. Представник третьої особи у письмовій заяві просить здійснювати розгляд справи без її участі. Відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до змісту ст.ст. 11, 15 Цивільного кодексу України, цивільні права і обов`язки виникають із дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у рази їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 30.10.2006 року, позивач є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.6-7). На підставі вказаного договору за позивачем 05.12.2006 року було зареєстровано право власності на вказану квартиру. З матеріалів справи вбачається, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна позивача наявний запис про обтяження № 4202863 (підстава обтяження: постанова про арешт майна боржника, б/н від 06.12.2006). Зважаючи на дату постанови виконавця у провадженні в рамках якого було накладено обтяження на зазначене майно, його матеріали на даний момент є знищеними у зв`язку із завершенням трирічного терміну зберігання, що відповідає положенням Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 1829/5 від 07 червня 2017 року. З відповіді Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 02 жовтня 2023 року (а.с.10), вбачається, що встановити в межах якого виконавчого провадження було накладено обтяження № 42022963 не виявилось можливим, по причині відсутності його в АСВП та проходження строку його зберігання (а.с.8-10). Зі змісту позову вбачається, що наявність обтяження нерухомого майна перешкоджає позивачу реалізувати право власності (щодо розпорядження майном). Згідно інформації з Єдиного реєстру боржників будь-які виконавчі провадження щодо позивача відсутні (а.с.11, 35). З доводів позову також вбачається, що арешт на квартиру було накладено в межах виконавчого провадження боржником в якому був відповідач, однак обтяження на нерухоме майно було накладене після того, як його законним володільцем стала позивач [PERSON] . Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.319 ЦК України власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження»). Відповідно до ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Підстави зняття арешту з майна, передбачені ст.59 Закону України «Про виконавче провадження». Зокрема, відповідно до ч.5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Враховуючи те, що діючі виконавчі провадження відносно [PERSON] на виконанні органів ДВС не перебувають, арешт на майно накладено після набуття нею квартири у власність (щодо попереднього власника як боржника у виконавчому провадженні) - існуючі на даний час арешт та заборона на відчуження нерухомого майна повністю унеможливлюють реалізацію права власності останньої. Оскільки підстави для продовження обтяження на майно відсутні, - позовні вимоги в частині скасування арешту майна підлягають до задоволення. Зважаючи на те, що право власності позивача на квартиру зареєстроване у встановленому законом порядку (а.с.7), ніким не оспорюється та не скасоване, вимоги щодо повторного визнання права власності [PERSON] на майно не підлягають до задоволення. Згідно положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сума судового збору пропорційно до задоволений вимог.

Outcome: partial