Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-11 00:00:00

Позивач 31.08.2023 звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з вказаним позовом, в якому відповідно до ст. ст. 202, 205 Сімейного кодексу України просив стягнути з відповідача аліменти на її утримання в сумі 3000,00 гривень щомісячно. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що відповідачка є її донькою. Останні 5 років донька з нею не спілкується. До початку повномасштабного вторгнення на територію України РФ, вона мешкала в м. Оріхів. З травня 2022 року вона має статус ВПО та мешкає у гуртожитку. Її дохід складається з пенсії в сумі 3713,12 гривень та виплат 2000, 00 гривень, як переселенцю. З цих коштів вона щомісячно витрачає на житло біля 3000,00 гривень. Оскільки вона є непрацездатною, перебуває під наглядом у сімейного лікаря з хронічними захворюваннями, потребує постійного прийому ліків , звернулася до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 вересня 2023 року по справі відкрите провадження. Представник відповідача [PERSON] надав відзив на позов, в якому в задоволенні позовних вимог просив відмовити, виходячи з того, що відповідачка не має змогу платити аліменти на утримання позивачки, оскільки має сплачувати щомісячно внески за договором про Іпотечний кредит №ZPH0GK00000227 від 29.07.2021 року в середньому розмірі 6000-7000 гривень. Також, представник відповідача вказав на те, що дохід отриманий позивачкою є вищим за встановлений прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, крім того послався на ухилення позивачки від виконання своїх батьківських обов`язків, та зневажливе ставлення до відповідачки . У вступному слові представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали, наполягали на задоволенні позову, вказавши на те, що позивач потребує постійного прийому ліків, а після сплати за житло, їй коштів не вистачає на придбання медикаментів. Відповідач та її представник в задоволенні позовних вимог просили відмовити з підстав викладених у відзиві. Суд, вислухавши вступне слово учасників справи, показання свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, приходить до наступних висновків. Згідно із ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Відповідно до ст. 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України ), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК України). Таким чином, право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] є матір`ю [PERSON] , є не працездатною - пенсіонером, що підтверджується довідкою ГУ ПФУ в Запорізькій області. Таким чином, одна із умов на підставі якої виникає право на отримання аліментів позивачем доведена. За таких обставин вирішального значення набуває доведення факту потреби у матеріальній допомозі. Відповідно до ст. 46 Конституції України кожному громадянину України держава має забезпечити рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження (ч.3 ст. 4 вказаного Закону). Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2023 року - 2589 гривень, а прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2023 року - 2093 гривні. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] отримує пенсію за віком у розмірі 3713,02 грн., що підтверджується розрахунком наданим Пенсійним фондом України . Таким чином, [PERSON] отримує пенсію у розмірі, яка перевищює розмір прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць, у тому числі і для осіб, які втратили працездатність. Також, судом встановлено, що [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою, в її оселі за адресою: [ADDRESS] , внаслідок ворожого обстрілу побилися всі речі, про що свідчить Повідомлення Єдиного обліку № 3912. Наразі [PERSON] мешкає у гуртожитку, де плата за вересень 2023 року склала 3126,00 гривень. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач також отримує допомогу переміщеним особам на проживання у розмірі 2000,00 гривень щомісяця. Таким чином, з наданих позивачем доказів не вбачається, що її пенсія та отримана допомога , навіть після сплати витрат на проживання , не забезпечує їй прожиткового мінімуму, встановленого законом. Посилання позивача на те, що вона за станом свого здоров`я потребує додаткових витрат на лікування та на придбання лікарських засобів, не може бути підставою для задоволення позову , оскільки з матеріалів справи вбачається, що вона звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері за ст.202, 205 СК України. Однак, відповідно до ст. 203 Сімейного кодексу України, дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю. Статтею 206 СК України передбачено, що у виняткових випадках, якщо мати, батько є тяжко хворими, інвалідами, а дитина (стаття 6 цього Кодексу) має достатній дохід (заробіток), суд може постановити рішення про стягнення з неї одноразово або протягом певного строку коштів на покриття витрат, пов`язаних з лікуванням та доглядом за ними. Позивач до суду з підстав передбачених ст. 203, 206 СК України не звертався, тому і позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з відповідача аліментів для покриття витрат на лікування за позовними вимогами у даній справі не підлягають задоволенню. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2018 року по справі № 369/7004/17. За таких обставин , враховуючи вищевикладене , суд приходить до висновку, що [PERSON] не надано належних та допустимих доказів , що вона дійсно потребує матеріальної допомоги, а тому позов не є обгрунтованими. При цьому , суд зауважує , що відповідачкою не надано в розумінні ст. ст. 77,78 ЦПК України належних та допустимих доказів на підтвердження факту ухилення позивача від виконання батьківських обов`язків, а показання допитаних свідків [PERSON] , [PERSON] щодо неналежного виховання [PERSON] доньки [PERSON] у дитинстві , не свідчать про наявність обставин передбачених ч.1 ст. 204 СК України. На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed