Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-22 00:00:00

8 квітня 2020 року позивач звернувся з до суду з позовом, який уточнив під час судового розгляду, про виселення відповідачів з будинку [ADDRESS] . В позові зазначив, що 17 вересня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є позивач, та відповідачкою [PERSON] укладений кредитний договір № 6299482, за умовами якого відповідачка отримала кредит строком до 17 березня 2017 року у розмірі 60\~000 доларів США. В цей же день в забезпечення виконання зобов`язань за договором кредитування сторони уклали договір іпотеки № 6299565, предметом якого став будинок [ADDRESS] . Через невиконання зобов`язань за кредитним договором на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12.06.2013 року, яке набрало законної сили, з відповідачки стягнуто заборгованість за договором кредиту по тілу кредиту та процентах в сумі 64\~879,67 доларів США, по штрафам та пені в сумі 116\~678 грн. 82 коп., а також 3 441 грн. 00 коп. судового збору. Оскільки означене рішення не виконувалось, а виконавчий лист неодноразово повертався стягувачу без виконання через відсутність у боржниці іншого майна, окрім як заставлений будинок, позивач прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у відповідності до ст. ст. 36, 37 Закону України шляхом набуття його у власність на підставі застереження у пункті 4.7.1 договору іпотеки. 24 липня 2017 року державним реєстратором Запорізької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» за позивачем зареєстровано право власності на будинок [ADDRESS] . Проживання та реєстрація відповідачів в належному позивачеві будинку перешкоджає йому в реалізації права власності, яке підлягає захисту. Так як зазначені обставини в силу закону є підставою для виселення мешканців житла, позивач просить про виселення відповідачів із спірного будинку, і оскільки виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що не були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпеченого іпотекою відповідного приміщення, без надання іншого житла не допускається, просить надати відповідачам в користування квартиру [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Ухвалою судді від 27.05.2020 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження і справу призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні. Заходи забезпечення позову, не застосовувались. Заходи забезпечення доказів неодноразово застосовувалися судом. На підставі ухвали суду від 07.08.2020 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів у позивача. Ухвалою суду від 07.08.2020 року орган опіки та піклування зобов`язано в порядку ст. 19 СК України надати письмовий висновок щодо доцільності позбавлення житла неповнолітньої на момент подачі [PERSON] , [INFO] . На підставі ухвали суду від 18 червня 2021 року підготовче провадження в справі закрито. Справу призначено до судового розгляду. Ухвалою 25 жовтня 2021 року за ініціативую суду з урахуванням клопотання представника третьої особи в порядку ст. 19 СК України у відповідачів витребувано свідоцтво про народження [PERSON] , реєстраційні номери облікових карт податків, копії паспортів. Ухвалою суду від 25 жовтня 2021 року витребувано у акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» належним чином завірену копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та копію технічного паспорту на об`єкт нерухомого майна житловий будинок [ADDRESS] . На підставі ухвали суду від 10.12.2021 року витребувано з Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради інформацію щодо всіх зареєстрованих осіб за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 4 листопада 2022 року клопотання представника відповідача про витребування у приватного нотаріуса Білої Т.С. копії нотаріально посвідченого договору іпотеки № 6299565 від 17.09.2018 року задоволено. В судове засідання представник позивача не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності на задовленні заявлених вимог наполягає в повном об`ємі. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] - також не з`явився у судове засідання, надавши заяву, яка містить прохання про відмову у задоволені позову та розгляд справи за його відсутності. Інші відповідачі, належним чином повідомлені про дату, час та місце вирішення справи, до суду не з`явилися, відзиву на позов, клопотань про відкладення судового розгляду або про проведення засідання у їхню відсутність суду не надали. Представник третьої особи надала суду письмове звернення про вирішення справи у її відсутність. За вказаних обставин суд у відповідності до ст. ст. 211, 223 ЦПК України постановив про проведення судового засідання без участі вказаних осіб. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 17 вересня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є позивач, та відповідачкою [PERSON] укладений кредитний договір № 6299482, за умовами якого відповідачка отримала кредит строком до 17 березня 2017 року у розмірі 60 000 доларів США. В цей же день в забезпечення виконання зобов`язань за договором кредитування сторони уклали договір іпотеки № 6299565, предметом якого став будинок [ADDRESS] . Через невиконання зобов`язань за кредитним договором на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12.06.2013 року, яке набрало законної сили, з відповідачки стягнуто заборгованість за договором кредиту по тілу кредиту та процентах в сумі 64 879,67 доларів США, по штрафам та пені в сумі 116 678 грн. 82 коп., а також 3 441 грн. 00 коп. судового збору. (а. с. 10-26). \~ \~ \~ \~Статтею 526 ЦК України встановлено загальні умови виконання зобов`язання, у відповідності до яких (умов) зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Як зазначено, невиконання відповідачкою [PERSON] умов кредитного договору зумовило стягнення заборгованості за ним (договором) у судовому порядку. Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки внормовані статтями 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» і до них, зокрема, відноситься невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов`язання. За змістом ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Підстави для позасудового врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки визначені статтею 36 Закону «Про іпотеку», з якої випливає, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі окремого договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. До окремого договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, прирівнюється застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі (ст. 36 Закону України «Про іпотеку). За змістом ст. 37 Закону «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є, зокрема, відповідне застереження в іпотечному договорі, яке за своїми правовими наслідками передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, а іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документом, що підтверджує перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Наведене означає, що перереєстрація права власності на нерухоме майно на підставі іпотечного застереження в силу ст. 33 Закону є одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки, що у даному випадку здійснюється без врахування волевиявлення іпотекодавця, тобто є примусовим стягненням. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Договором про іпотеку між сторонами в пункті 4.7.1 передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема, шляхом позасудового врегулювання, а саме: передачі іпотекодавцем у власність іпотекодержателю предмету іпотеки в рахунок виконання іпотекодавцем основних зобов`язань за договором про іпотечний кредит у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Зазначене застереження, яке вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, як випливає із змісту пункту 4.7.2. договору між сторонами (а. с. 20 зворотня сторона). 24 липня 2017 року державним реєстратором Запорізької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» за позивачем зареєстровано право власності на будинок [ADDRESS] . Відповідачкою [PERSON] рішення про державну реєстрацію права власності позивача на іпотечне майно не оспорено, тому це рішення є дійсним, а підстави набуття позивачем права власності такими, що відповідають вимогам закону. Основний Закон України захищає право власності. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (ст. 41 Конституції України). Розділом І Книги третьої ЦК України внормовано право власності та інші речові права. У відповідності ст. 317 ЦК власникові належать права володіння , користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 321 ЦК встановлено непорушність права власності, за змістом якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Главою 29 ЦК України врегульовано захист права власності. Зокрема, у відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. \~ \~ \~ \~Статтею 39 спеціального Закону, яким є Закон України «Про іпотеку», встановлено спосіб захисту права іпотекодержателя у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки, за змістом якого одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. І так як звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється як на підставі рішення суду, так і на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, вимога про виселення осіб з житла, що набуте позивачем на підставі іпотечного застереження, яке вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є такою, що ґрунтується на законі, застосування якої як знаряддя захисту права прямо встановлено законодавством. Разом з тим, Конституцією України гарантовано право особи на житло, що у відповідності до ст. 47 Основного Закону означає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ст. 47 Конституції України). Як зазначено в частині першій статті 40 Закону України «Про іпотеку», виселення всіх мешканців житлових будинків та житлових приміщень у випадку звернення стягнення на ці приміщення як на предмет іпотеки, проводиться у порядку, встановленому законом. Порядок виселення встановлений статтею 109 ЖК Української РСР, за змістом якої громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. 28 листопада 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 754/4727/16-ц, провадження № 61-25345св18 зробив правовий висновок про неможливість виселення з іпотечного житла за позовом неволодіючого власника, що придбав майно з такими ризиками в іпотекодержателя, оскільки він повинен був бути обізнаний про обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто виявлені ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості. Будинок [ADDRESS] набутий [PERSON] на підставі договору дарування від 05 квітня 2008 року, посідченого [PERSON] ,приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального кругу за номером в реєстрі 1129, тобто до укладення кредитного та іпотечного договорів, тому право власності на нього виникло не у зв`язку з використанням кредитних коштів на купівлю, а з інших підстав; він використовується як місце постійного проживання відповідача [PERSON] та членів його сім`ї. Наведене означає неможливість виселення мешканців цього будинку без надання їм іншого житла. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту й забезпеченого іпотекою цього житла, в судовому порядку відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка міститься в постанові від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15; від 2 вересня 2015 року у справі № 6-1019цс15; від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1982цс15; від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16 та в постанові Верховного Суду від 6 березня 2018 року у справі № 303/1590/15-ц. Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц (провадження № 61-29115сво18) та у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2020 року у справі справа № 359/10886/15-ц (провадження № 61-9180св19). Поняття житла міститься в статті 379 ЦК України, згідно із якою житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них, а житловий будинок це будівля капітального типу, споруджена з дотриманням встановлених законом вимог і призначена для постійного у ній проживання. Зважаючи на наведене, нерухомість, яку можна кваліфікувати як житло, повинна бути призначеною і придатною для постійного проживання, тобто облаштованою необхідними комунікаціями, оснащеною місцями для відпочинку, приготування та прийняття їжі, вбиральнею, іншими приміщеннями, необхідними для реалізації права особи на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім"ї, гарантованого статтею 48 Конституції України, для реалізації усіх життєвих потреб особи. Як виняток з загального правила про надання житла при виселенні, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до\~статті 132-2\~цього Кодексу, зазначено в частині 4 ст. 109 ЖК Української РСР. З наведеного випливає, що навіть за умови виселення з житла, набутого за кредитні кошти, громадяни вправі претендувати на отримання іншого житла з фондів житла для тимчасового проживання за наявності такого житла у відповідних фондах та згоди на надання цього житла уповноваженими органами місцевого самоврядування. Статтею 132-2 ЖК України врегульовано порядок надання і користування жилими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання, які встановлюються Кабінетом Міністрів України. Так Постановою Кабінету Міністрів України № 422 від 31.03.2004 року затверджений «Порядок формування фондів житла для тимчасового проживання», за змістом пунктів 2, 3 якого житлові приміщення з фондів житла для тимчасового проживання повинні відповідати санітарним і технічним вимогам і надаватися у розмірі не менш як шість квадратних метрів на одну особу. За змістом «Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 422 від 31.03.2004 року, житлові приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються, зокрема, громадянам, які втратили житло внаслідок звернення стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного приміщення, у розмірі не менш як шість квадратних метрів на одну особу. З наведених положень законодавчо врегульованих порядків надання житла з фонду житла для тимчасового проживання слідує, що житло, яке надається при виселенні, має відповідати санітарним і технічним вимогам, тобто мати статус житла в розумінні наведених статей 379, 380 ЦК України. Висуваючи вимогу про виселення з житла, що передане в іпотеку відповідачкою [PERSON] , усіх його мешканців, представник відповідача пропонує передати вказаним особам у постійне користування належну фінансовій установі квартиру [ADDRESS] . В провадженні судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Щасливої О.В. перебувала аналогічна справа за позовом акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» до [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , в особі законного представника [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , в особі законного представника [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у здійсненні права власності, виселення. Рішенням суду від 12 жовтня 2023 року у задоволенні означеного позову відмовлено. В матеріалах цієї справи міститься акт обстеження житлової квартири [ADDRESS] та прилеглої земельної ділянки, проведеного комісією районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, з якого слідує, що житлова однокімнатна квартира [ADDRESS] має загальну площу в 30,8 квадратних метри, житлову площу 18,2 квадратних метри, відключена від центральної системи газопостачання та водопостачання, не оснащена приладом обліку електроенергії, вікна забиті фанерними щитами, вхідні двері забиті дошками та цвяхами, перебуває в занедбаному стані, не є придатною для проживання неповнолітніх, потребує капітального ремонту; прилегла до житлового будинку територія потребує благоустрою та вивезення сміття. З наведеного документа випливає, що квартира, що пропонується для вселення відповідачів, не відповідає санітарним і технічним нормам, не є придатною для проживання в ній, не відповідає статусу житла. Окрім наіведених міркувань, ухвалюючи рішення на користь відповідачів, суд бере до уваги невідповідність житлових умов, що пропонуються, в частині кількості кімнат, житлової площі (одна кімната площею 18,2 квадратних метри), мінімальним потребам осіб, що підлягають виселенню, кількість яких обчислюється чотирма особами різної статі і віку, які досягли віку цивільної дієздатності. У зв"язку з викладеним суд доходить висновку, що хоча позивачем і дотримані вимоги, що пред`являє закон при здійсненні процедури виселення, в частині надання громадянам, що виселяються, нового житла, проте на означене приміщення не може розповсюджувати поняття житла, що має відповідати санітарним та технічним вимогам. Ухвалюючи рішення не на користь позовних вимог, суд бере до уваги і ту обставину, що вказане житло, а саме: квартиру [ADDRESS] , позивач пропонує надати при виселенні відповідачів щі і в іншій справі, що розглядається судом, за тими ж самими вимогами (справа № 336/1810/20 за позовом акціонерного товариства «ПУМБ» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення).

Outcome: dismissed