Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-14 00:00:00

07.07.2023 року до суду звернулася позивач, [PERSON] , з позовом про поділ майна,що є спільною сумісною власністю подружжя до відповідача, [PERSON] 13.07.2023 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача фізичної особи. Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 14.07.2023 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників розгляду справи на 09.10.2023 року. 09.10.2023 року розгляд справи відкладений на 09.11.2023 року, в зв`язку з неявкою відповідача у призначене с удове засідання. 09.11.2023 року розгляд справи відкладений на 15.01.2024 року за клопотанням представника позивача для уточнення позовних вимог. 10.11.2023 року позивачем подана уточнена позовна заява. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 15.01.2024 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення Згідно заявлених позовних вимог з уточненою позовною заявою позивачка просить в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею та за відповідачам, за кожним. Право власності на частину житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями і спорудами, що розташований на земельній ділянці площею 1664 кв.м., по фактичному користуванню за адресою [ADDRESS] : житловий будинок А-1 шлакоблочний, обкладений цеглою, житловою площею 36.4 кв.м., загальною площею 63.9 кв.м., а-1 сіни шлакоблочний, обкладений цеглою, Б-1 сарай глинобитний, обкладений плиткою, В-1 гараж саман, обкладений цеглою, В(1) літня кухня саман, обкладена цеглою, Д-1 літня баня глинобитна, обкладена плиткою, Ж-1 вбиральня дерево, З-1 хлів цегла, Е-1 навіс, М-1 погрібник цегла, п/д погріб шл.бетон, Н-1 вугільник шл. блок, Т-1 вбиральня цегла, к-1 колодязь, № 1,6 паркан, № 5 ворота та стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позовних вимог посилаючись на наступне: в період з 02.06.2000 року по 10.03.2021 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбу із відповідачем. За рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.03.2021 року шлюб між ними розірваний, справа № 205/10165/20. Рішення набрало законної сили10 квітня 2021 року. В період шлюбу вони з відповідачем придбали житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 25 липня 2008 року серії ВКР № 114358, посвідченим державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Малашовою Г.В., та зареєстрований за номером 3885. Спірний будинок садибного типу загальною площею 63.9 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами, що розташований на земельній ділянці площею 1664 кв.м., по фактичному користуванню: -житловий будинок А-1 шлакоблочний, обкладений цеглою, житловою площею 36.4 кв.м., загальною площею 63.9 кв.м., - а-1 сіни шлакоблочний, обкладений цеглою, - Б-1 сарай глинобитний, обкладений плиткою, -В-1 гараж саман, обкладений цеглою, - В(1) літня кухня саман, обкладена цеглою, - Д-1 літня баня глинобитна, обкладена плиткою, -Ж-1 вбиральня дерево, - З-1 хлів цегла, -Е-1 навіс, -М-1 погрібник цегла, -п/д погріб шл.бетон, -Н-1 вугільник шл.блок, -Т-1 вбиральня цегла, -к-1 колодязь, - № 1,6 паркан, -№ 5 ворота Домовленості щодо поділу спільно нажитого майна не досягнуто, що і стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, давши пояснення, фактично установлені матеріалами справи. Відповідач в судове засідання не з`явився,подавши заяву про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом виставлення інформації на офіційному сайті с удової влади. Відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, заслухавши пояснення учасників розгляду справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини Як встановлено в судовому засіданні сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 02.06.2000 року по 10.03.2021 року. За рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.03.2021 року шлюб між ними розірваний, справа № 205/10165/20. Рішення набрало законної сили 10 квітня 2021 року. що підтверджується копією рішення суду. В період шлюбу, 25.07.2008 року сторони купили житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 25 липня 2008 року серії ВКР № 114358, посвідченим державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Малашовою Г.В., та зареєстрований за номером 3885. Покупцем за договором купівлі-продажу є відповідач, [PERSON] . Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1,2 ст. 60 СК України - Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1. 3 ст. 61 СК України - Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Судом встановлено, що спірний будинок був придбаний в період шлюбу між сторонами за договором купівлі - продажу, таким чином виходячи із презумпції віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя, є спільним сумісним майном подружжя [PERSON] . Доказом, що спірний будинок був придбаний за особисті кошти відповідача суду не надано. Згідно ст. 76 ЦПК України - Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є , показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів. Відповідно до ст. ст. 77-78 ЦПК України - Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно презумпція виникнення спільної сумісної власності на спірний будинок у позивача і відповідача, відповідачем не спростована та не доведена. Згідно із заявленими позовними вимогами, позивач просить визнати за нею і за відповідачем , за кожним, право власності на частину вищевказаного садибного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, як на спільне сумісне майно, придбане в період шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України - Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України - У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) ( 435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у разі, якщо подружжя не вирішили питання щодо придбання частки неподільної речі одним з них, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України - у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Враховуючи, що спірний будинок був придбаний сторонами в період шлюбу, дане майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає розподілу між сторонами в рівних частинах. За даних обставин суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, - судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених вимог. Оскільки за кожною із сторін визнається право власності на частину майна, придбаного в період шлюбу, відповідно кожна сторона несе судові витрати по сплаті судового збору в частині присудженого їй майна. Таким чином понесені позивачкою судові витрати по сплаті судового збору покладаються на останню, оскільки нею сплачений судовий збір в мінімальному розмірі, виходячи із вартості частки майна, право власності на яке, вона просить визнати за нею та судом ухвалюються рішення про задоволення цих позовних вимог. З відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1\~073 грн., 60 коп., виходячи із вартості частки майна, право власності на яке визнається за відповідачем і який підлягав би сплаті при поданні позовної заяви.

Outcome: approved