Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-23 00:00:00

Відповідно до ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Позивач, [PERSON] звернувся до Зіньківського районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] , місце реєстрації: [ADDRESS] ; треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю "Бутат-Агро", юридична адреса: м.Полтава, вул.Маршала Бірюзова, 439-А, Полтавської області; Приватний нотаріус Полтавського районного нотаріального округу Піскун Аліна Юріївна, місце знаходження: смт. Опішня, вул. Незалежності, 1-м, гараж 2, Полтавського району, Полтавської області про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та визнання права власності на земельну ділянку. В позовній заяві [PERSON] просить суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене 03 липня 2023 року приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Піскун Аліною Юріївною, зареєстроване в реєстрі за №481, видане [PERSON] на спадкове майно, яке складається з права власності на земельну ділянку, площею 1,3097 га, кадастровий номер 5321355400:00:004:0066, що знаходиться на території Опішнянської селищної ради Полтавського району Полтавської області, належної померлому [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ПЛ № 057615, виданого Опішнянською селищною радою народних депутатів Зіньківського району Полтавської області 05 лютого 2002 року. Скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , на земельну ділянку площею 1,3097 га, кадастровий номер 5321355400:00:004:0066, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться на території Опішнянської селищної ради Полтавського району Полтавської області, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1475187053213 (номер відомостей про речове право 50846683, дата та час державної реєстрації 03.07.2023 10:15:23, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 68275206 від 03.07.2023 10:29:06). Скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційно-інвентаризаційна служба» Опішнянської територіальної громади Полтавської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 39469992 від 01.02.2018 15:45:10 про реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 1,3097 га, кадастровий номер 5321355400:00:004:0066, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться на території Опішнянської селищної ради Полтавського району Полтавської області, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1475187053213 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ПЛ № 057615, виданого Опішнянською селищною радою народних депутатів Зіньківського району Полтавської області 05 лютого 2002 року. Визнати за [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , право власності на земельну ділянку площею 1,3097 га, кадастровий номер земельної ділянки 5321355400:00:004:0066, цільове призначення - 01.03 для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться на території Опішнянської селищної ради Полтавського району Полтавської області, підстава виникнення права власності - Державний акт на право приватної власності на землю серії Р2 №612385, виданий Опішнянською селищною Радою народних депутатів 30.08.2002 р. згідно рішення 34 сесії 23 скликання Опішнянської селищної Ради народних депутатів від 16.11.2001 р. та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №705 та стягнути судовий збір. Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 13.10.2023 року відкрито провадження в цивільній справі позовного провадження. Сторонам по справі направлено ухвалу про відкриття провадження, відповідачу разом з копіями позовної заяви та доданими до неї документами та судові повістки про час дату та місце судового засідання, отримані відповідачами. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив їх задовільнити, відповідач [PERSON] з`явилася, позовні вимоги визнала в повному обсязі, представник третьої особи ТОВ "Бурат-Агро", за довіреністю Бережний І.Ю. не заперечував стосовно позовних вимог, третя особа Приватний нотаріус Полтавського районного нотаріального округу Піскун Аліна Юріївна не з`явилася, надіслала до суду лист про розгляд справи за її відсутності. Суд, заслухавши відповідача [PERSON] , яка визнала позовні вимоги, представника третьої особи ТОВ "Бурат-Агро", за довіреністю Бережного І.Ю., який не заперечував стосовно позовних вимог, зачитавши заяву позивача та дослідивши наявні матеріали справи, приходить до висновку. 24 лютого 2022 року указом Президента України № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє по даний час. Відповідно до рішення Ради Суддів України від 24 лютого 2022 року № 9 щодо вжиття невідкладних заходів для забезпечення сталого функціонування судової влади в Україні Верховна Рада України 24 лютого 2022 року на позачерговому засіданні запровадила воєнний стан через вторгнення Росії в Україну. Відповідно до статті 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінено територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місце знаходження судів. Рада суддів України вирішила звернути увагу усіх судів України, що навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану робота судів не може бути припинена, тобто не може бути обмежено конституційне право людини на судовий захист. З урахуванням положень статті 3 Конституції України про те, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю - рекомендувати зборам суддів, головам судів, суддям судів України у випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ. Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна зі сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України. Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Відповідно до ст. 41 Конституції України: "кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності". Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту порушеного майнового права. Відповідно до ст. 30 ЦПК України: "Позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини", враховуючи місцезнаходження, позов пред`являється за правилами виключної підсудності до Зіньківського районного суду Полтавської області за місцем знаходження земельної ділянки. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою... . Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 12 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як передбачено ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно зі ст. 10-13 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов"язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов"язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов"язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об"єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз"яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов"язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов"язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов"язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України, встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов"язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов"язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов"язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов"язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об"єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України. Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. У ст. 8 Конституції України зазначено, що Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Згідно з ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Частиною 1 ст. 2 Закону «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 13 Закону «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] , є власником земельної ділянки площею 1,31 га, розташованої на території Опішнянської селищної ради (цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства), що належить йому на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії Р2 №612385, виданого Опішнянською селищною Радою народних депутатів 30.08.2002 р. згідно рішення 34 сесії 23 скликання Опішнянської селищної Ради народних депутатів від 16.11.2001 р., що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №705 (а.с.13). Згідно довідки відділу ЦНАП виконавчого комітету Опішнянської селищної ради № 547 від 01.06.2023 року вбачається, що [PERSON] згідно списку громадян власників сертифікатів на право на земельну частку (пай), якими проведено визначення земельної ділянки частки (паю) персоніфікацією згідно схеми поділу колишнього КСП "Жовтень" обліковується земельна частка (пай) № 709 загальною площею 1,78 га з них: 1,31 га-ріллі, 0,74 га.- багаторічні насадження. Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серія Р2 № 612385 від 30.08.2002 року земельна ділянка площею 1,78 га належить [PERSON] (а.с.14). Згідно ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до п. 2 ст.78 Земельного кодексу України, право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. У відповідності до вимог ч. 1, ч. З ст. 125 Земельного кодексу України (в редакції від 01.01.2022, чинній на момент видачі державного акту) право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Частиною 1 статті 126 Земельного кодексу України (в редакції від 01.01.2022, чинній на момент видачі державного акту) право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Вищевказаний державний акт на право приватної власності на землю серії Р2 №612385 складений згідно чинного на момент його видачі законодавства та не містить кадастрового номера земельної ділянки. Державний акт на право приватної власності на землю Серія Р2 № 612385 видано Опішнянською селищною Радою народних депутатів 30.08.2002 р. згідно рішення 34 сесії 23 скликання Опішнянської селищної Ради народних депутатів від 16.11.2001 р. та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №705 (а.с.13). Відповідно, право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку набуто та зареєстровано у визначеному законом порядку. 01.01.2013 набув чинності Закон України «Про державний земельний кадастр» та зміни до деяких нормативних актів, зокрема Земельного кодексу України. До Земельного кодексу України було включено ст. 79-1, згідно ч. 1, ч. 3 та ч.4 якої земельна ділянка є об`єктом цивільних прав і підлягає формуванню, що передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Статтею 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що державна реєстрація земельної ділянки - це внесення до Державного земельного кадастру відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. Згідно з ст. 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр», підставою для державної реєстрації земельної ділянки є технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка виготовляється за заявою власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності). 17.03.2020 р. ФОП Строгієм Віталієм Володимировичем щодо належної [PERSON] земельної ділянки було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), на підставі якої земельній ділянці площею 1,3097 га присвоєно кадастровий номер 5321355400:00:004:0066 (а.с.15-17) 10.06.2020 р. відділом у Зіньківському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області проведено державну реєстрацію належної [PERSON] земельної ділянки з кадастровим номером 5321355400:00:004:0066, що підтверджується, витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ- 5316254942020 від 10.06.2020 р. (а.с.15). Враховуючи зазначене. станом на 10.06.2020 року [PERSON] є власником земельної ділянки площею 1,3097 га та право власності зареєстровано на земельну ділянку у Державному земельному кадастрі згідно вимог чинного законодавства. Однак внести відомості про його право власності на належну земельну ділянку з кадастровим номером 5321355400:00:004:0066 у Державному реєстрі речових прав неможливо, оскільки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на вищезазначену земельну ділянку вже помилково зареєстровано за [PERSON] . При зверненні [PERSON] до ТОВ «Бурат-Агро» з метою переукладення договору оренди земельної ділянки, йому стало відомо, що до них звернулась [PERSON] з повідомлення про зміну даних про власника земельної ділянки на підставі свідоцтва про право на спадщину, в якому вона зазначена власницею земельної ділянки з кадастровим номером 5321355400:00:004:0066. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що 30.01.2018 державним реєстратором КП «Реєстраційно-інвентаризаційна служба» Опішнянської територіальної громади Полтавської області Котляревським Сергієм Олександровичем зареєстровано право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 1,3097 га з кадастровим номером 5321355400:00:004:0066, на підставі державного акту про право приватної власності на землю I- ПЛ №057615, виданого 05.02.2002, видавник Опішнянська селищна рада народних депутатів (номер відомостей про речове право 24637373, дата та час державної реєстрації 30.01.2018 11:15:17, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 39469992 від 01.02.2018 15:45:10). Речове право [PERSON] припинено 03.07.2023, про що приватним нотаріусом Піскун Аліною Юріївною внесено відповідні відомості до реєстру. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.07.2023 року приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Піскун Аліною Юріївною, [PERSON] є спадкоємцем майна [PERSON] , який помер [INFO] , а саме земельної ділянки з кадастровим номером 5321355400:00:004:0066, площею 1,3097 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (рілля), що знаходиться на території Опішнянської територіальної громади Полтавського району Полтавської області. 03.07.2023 на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер 481, виданого 03.07.2023 р. приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Піскун Аліною Юріївною, право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за [PERSON] (номер відомостей про речове право 50846683, дата та час державної реєстрації 03.07.2023 10:15:23, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 68275206 від 03.07.2023 10:29:06). Згідно інформаційної довідки, спірна земельна ділянка перебуває у оренді ТОВ «Бурат- Агро» на підставі договору оренди землі від 01.01.2017 (номер запису про інше речове право 24637434, дата та час державної реєстрації 30.01.2018 11:15:17). Наведені відомості щодо права власності на спірну земельну ділянку не відповідають дійсності, оскільки на підставі державного акту на землю І-ПЛ № 057615, виданого 05.02.2002 Опішнянською селищною радою народних депутатів [PERSON] належала земельна ділянка з кадастровим номером 5321355400:00:004:0038 площею 1,4130 га, а не земельна ділянка з кадастровим номером 5321355400:00:004:0066, площею 1,3097 га, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 340773054 від 28.07.2023 р. та листом Відділу № 4 Управління надання адміністративних послуг Головного Управління Держгеокадастру у Полтавській області від 30.08.2023 № 28-16-0.164-434415-23 (а.с.21-22,23). Відповідно до ч. 1 ст. 29 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності на земельну ділянку, набутого та оформленого в установленому порядку до 1 січня 2013 року, проводиться за умови наявності відповідних відомостей в Державному земельному кадастрі. Однак, під час видачі оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину [PERSON] приватним нотаріусом не враховано відомостей з Державного земельного кадастру, щодо належності спірної земельної ділянки [PERSON] , на підставі державного акту на право власності на землю серії Р2 №612385, виданого Опішнянською селищною Радою народних депутатів 30.08.2002 р. Зважаючи на помилкове зазначення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно кадастрового номеру земельної ділянки, належної [PERSON] та її площі, приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Піскун А.Ю. помилково видано свідоцтво про право на спадщину №481 від 03.07.2023 [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 5321355400:00:004:0066. Таким чином, помилкова реєстрація права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5321355400:00:004:0066 за [PERSON] порушує [PERSON] право власності на земельну ділянку, набуте на законних підставах. Відповідно до ч. 4 ст.41 Конституції України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до п.2 п.1 ст.3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Статтею 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 7 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються Конституцією України, законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України та його територіальних органів. Згідно ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі допущення технічної помилки (граматичної описки, друкарської, арифметичної чи іншої помилки) під час внесення відомостей про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав державний реєстратор самостійно виправляє таку помилку, за умови що документи за результатом розгляду заяви заявнику не видавалися. У разі якщо після отримання заявником документів за результатами розгляду заяви виявлено технічну помилку, допущену під час внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права, обтяження речових прав, зокрема помилку у відомостях про суб`єкта речового права, обтяження, відомостях про речове право, обтяження, відомостях про нерухоме майно, у тому числі його технічних характеристиках, або якщо відбулося виправлення такої помилки в документах, що подавалися для державної реєстрації прав, або відбулася зміна адреси об`єкта нерухомого майна, такі помилки, відомості виправляються державним реєстратором на підставі заяви особи, відомості про речові права, обтяження речових прав якої містять таку помилку, відомості, а у випадку, передбаченому пунктом 2 частини сьомої статті 37 цього Закону, - посадовою особою Міністерства юстиції України, його територіальних органів або на підставі рішення Міністерства юстиції України, його територіальних органів - державним реєстратором, яким допущено технічну помилку. Виправлення помилки, відомостей, що впливають на права третіх осіб, здійснюється державним реєстратором виключно за наявності згоди таких осіб на підставі судового рішення. Відповідно до абз. 2 ч.3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Як було встановлено в судовому засіданні [PERSON] на підставі Державного акту про право приватної власності на землю №І-ПЛ № 057615 від 05.02.2002 належить інша земельна ділянка, а не ділянка з кадастровим номером 5321355400:00:004:0066, а тому рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційно-інвентаризаційна служба» Опішнянської територіальної громади Полтавської області Котляревського С.О. індексний номер 39469992 від 01.02.2018 15:45:10 про реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 1,3097 га, кадастровий номер 5321355400:00:004:0066 підлягає скасуванню. Що стосується позовної вимоги в частині визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене 03 липня 2023 року приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Піскун Аліною Юріївною, зареєстроване в реєстрі за № 481 ,видане [PERSON] на спадкове майно, яке складається з права власності на земельну ділянку, площею 1,3097 га, кадастровий номер 5321355400:00:004:0066, що знаходиться на території Опішнянської селищної ради Полтавського району Полтавської області, належної померлому [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії I-ПЛ № 057615, виданого Опішнянською селищною радою народних депутатів Зіньківського району Полтавської області 05 лютого 2002 року, то суд виходить з наступного: Виходячи зі змісту ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав може бути визнання права власності. Згідно із частинами 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти або не прийняти спадщину. Як зазначено в ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, що прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог ст. 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. При цьому, відповідно до положень п. 4.14, 4.19 глави 10 Порядку здійснення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину здійснюється за наявності необхідних документів, що підтверджують наявність певних юридичних фактів, у тому числі й склад спадкового майна. У разі, якщо у спадкоємців відсутні всі необхідні документи, питання визнання права на спадщину вирішується у судовому порядку. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення в нотаріальному порядку. У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», зазначено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження». Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є. день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом право на спадкування одержують спадкоємці за законом (стаття 1223 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Частинами 1 та 3 статті 1296 та частиною 1 статті 1297 ЦК України передбачено, що право спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Згідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Судом встановлено що [PERSON] є спадкоємцем після померлого [INFO] [PERSON] . 03.07.2023 року приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Піскун Аліною Юріївною видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме на земельну ділянку з кадастровим номером 5321355400:00:004:0066, площею 1,3097 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (рілля), що знаходиться на території Опішнянської територіальної громади Полтавського району Полтавської області. Як вбачається з копії державного акту на право приватної власності на землю серії І-ПЛ № 057615 [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 1,9 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Опішнянської селищної ради. Оскільки померлому [PERSON] належала не спірна земельна ділянка, а інша - з кадастровим номером 5321355400:00:004:0038, площею 1,4130 га., а земельна ділянка з кадастровим номером 5321355400:00:004:0066, площею 1,3097 га належить [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії Р2 №612385, виданого Опішнянською селищною Радою народних депутатів 30.08.2002 р, тому відомості стосовно земельної ділянки зазначені у свідоцтві про право на спадщину за законом від 03.07.2023 року не відповідають дійсності. У Постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (№ 61-9916сво21) Об`єднана Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків: «Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (частина перша статті 1301 ЦК України). У ЦК України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва)» Слід також врахувати позицію, викладену у Постанові КГС ВС від 11.02.2020 у справі № 915/572/17, про те, що навіть якщо буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав дотримався законодавства при внесенні запису про проведену державну реєстрацію права за іншою особою, це не є перешкодою для задоволення позову щодо скасування цього запису, якщо наявність такого запису порушує права чи охоронювані законом інтереси позивача. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку ,що в цій частині позовні вимоги теж підлягають задоволенню. Згідно з положеннями ч. 1, 2 ст. 78 Земельного кодексу України (далі також - ЗК України) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками: право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України). Згідно з положеннями ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування (п. «г», ч. З, ст. 152 ЗК України). Статтею 153 ЗК України гарантовано право власності на земельну ділянку, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов`язки чи обмеження. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування несуть відповідальність за шкоду, заподіяну їх неправомірним втручанням у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою (ст. 154 ЗК України). Судом встановлено, що позивачу [PERSON] згідно державного акту на право приватної власності на землю серії Р2 № 612385, який виданий Опішнянською селищною радою народних депутатів 30.08.2002 року згідно рішення 34 сесії 23 скликання Опішнянської селищної ради народних депутатів від 16.11.2001 року та зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 705 належить земельна ділянка площею 1,3097 га, кадастровий номер 5321355400:00:004:0066, цільове призначення - 01.03 для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться на території Опішнянської селищної ради Полтавського району Полтавської області, та враховуючи відсутність заперечень з боку учасників справи та визнання позову самим відповідачем [PERSON] , суд приходить до висновку, що порушене право позивача підлягає захисту. Окрім того, відповідно до змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велів Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). За змістом ч.1ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Позивачем по справі було понесено судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3220 грн. 80 коп. (а.с.1). Відповідно до положень ч.1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічні положення закріплені частині 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи викладене, 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем [PERSON] при зверненні до Зіньківського районного суду Полтавської області із позовом до[PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю "Бутат-Агро", Приватний нотаріус Полтавського районного нотаріального округу Піскун Аліна Юріївна про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та визнання права власності на земельну ділянку, у сумі 1610,10 грн., слід повернути [PERSON] .. Суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та

Outcome: approved