Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-15 00:00:00

Позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя посилаючи на те, що укладений шлюб 20.07.2013 року між [PERSON] та [PERSON] , прізвище після реєстрації шлюбу [PERSON] . Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23.12.2022 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Протягом шлюбу позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 29.03.2018 року була придбана квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Дану квартиру позивач вважає особистою власністю. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 04.05.2023 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя передано на розгляд до Дарницького районного суду м. Києва. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 14.07.2023 року відкрито провадження та призначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 07.09.2023 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя передано на розгляд до Дніпровського районного суду м. Києва. 11.08.2023 року [PERSON] надіслала до суду заяву про визнання позову, в якій зазначила, що повністю визнає заявлені позивачем вимоги та не заперечує проти ухвалення рішення про задоволення позову (а.с.65-66). В судове засідання позивач не з`явився, направив до суду заяву про слухання справи у його відсутність. В судове засідання відповідач не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи, що від відповідача надійшла заява про визнання позову, суд вважає за можливе ухвалити рішення на стадії підготовчого провадження. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, [PERSON] та [PERSON] 20.07.2013 року зареєстрували шлюб, який рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23.12.2022 року розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про шлюбу та копією рішення суду. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 29.03.2018 року, квартира [ADDRESS] належить [PERSON] , що підтверджується копією договору, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазепіною В.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 804 (а.с.8-9). З тексту договору вбачається, що квартира була придбана за 100 000 грн. Позивач наполягає на тому, що не дивлячись на той факт, що право власності на квартиру було набуто під час шлюбу, проте спірна квартир є його особистою власністю. Дана квартира була придбана ним за кошти, які він отримав від продажу належної йому квартири. Так, судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 18.12.2017 року [PERSON] відчужив належну йому квартиру [ADDRESS] . Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчком С.П. та зареєстрований в реєстрі за № 13437. З тексту договору вбачається, що квартира була відчужена за 737 755 грн. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Отже, в силу п. 3 ч.1 ст. 57 СК України спірна квартира є особистою приватною власністю [PERSON] та не підлягає поділу. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на квартиру підлягає задоволенню. Положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Частиною 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи те, що відповідач звернулась до суду із заявою про визнання позову, суд вважає за доцільне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У відповідності до ст.141 ЦПК України, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню 50 % судового збору, сплаченого під час звернення до суду, що загалом становить 2010,56 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved