Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-09 00:00:00

25 вересня 2023 року до суду надійшла заява [PERSON] про встановлення належності правовстановлюючого документа, в якій він зазначив, що з 2000 року з сім`єю проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Просив встановити факт належності йому правовстановлюючого документа - договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 24 березня 2000 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. за реєстровим № 465, зареєстрованого КП «Дніпропетровське бюро технічної інвентаризації», на підставі Реєстраційного посвідчення, виданого 19 квітня 2000 року, записаного в реєстрову книгу №330п за реєстровим №15-31. Заява обґрунтована тим, що при зверненні до нотаріуса з приводу реалізації його права власності було встановлено, що в договорі його по-батькові вказане « [PERSON] », в той час як українською мовою у паспорті зазначено « [PERSON] ». Вважає, що при оформленні договору купівлі-продажу в договорі було зазначено по-батькові « [PERSON] », оскільки вказаний договір був укладений під час дії посвідки, переклад якого був здійснений на російську мову. Заявник та його представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання були повідомленні належним чином, представник заявника [PERSON] звернулась до суду з заявою, у якій просила справу розглянути за відсутності заявника та його представника. Заяву просила задовольнити в повному обсязі. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання свого представника не направила, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню в повному обсязі по наступним підставам. У судовому засіданні було встановлено, що 24 березня 2000 року укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. за реєстровим № 465 від 24 березня 2000 року, який зареєстровано КП «Дніпропетровське бюро технічної інвентаризації» та 19 квітня 2000 року видано Реєстраційне посвідчення, записано в реєстрову книгу №330п за реєстровим №15-31. В зазначеному договорі покупцем вказано « [PERSON] ». Згідно паспорта громадянина Республіки Вірменії [NUMBER] , виданого 28.06.2012 року, зі строком дії до 30.06.2020 року, в перекладі на російську мову по-батькові заявника зазначено « [PERSON] ». Згідно картки платника податків, виданої ДПА в Дніпропетровській області 02.08.2011 року прізвище заявника зазначено « [PERSON] ». В Свідоцтві про народження, яке видане 09 серпня 1996 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Жовтневої районної Ради народних депутатів м.Дніпропетровська, актовий запис за №860, батьком [PERSON] , [INFO] , зазначено « [PERSON] ». Таким чином, в документах, перекладених на російську мову по-батькові заявника зазначено « [PERSON] », в документах, виданих українською мовою по-батькові заявника зазначено « [PERSON] ». Експертним висновком Українського бюро лінгвістичних експертиз №056/1158-а від 23 серпня 2023 року підтверджено, що «українські записи імені по-батькові [PERSON] (посвідка на проживання, переклад паспорта з вірменської та англійської мов на українську мову, запис [PERSON] ) і [PERSON] (договір купівлі-продажу квартири; технічний паспорт на квартиру; реєстраційне посвідчення, запис [PERSON] ) у документах, наданих для експертизи, є ідентичними. Розбіжності в українських записах імені по батькові виникли внаслідок відхилення від орфографічних норм при його міжмовних перетвореннях, що є типовою девіацією в умовах українсько-російської двомовності. Відповідно до чинних правил нормативним українським записом зазначеного імені по батькові є [PERSON] (див. Український правопис, 2019, §144)». Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] є власником вказаної вище квартири за адресою [ADDRESS] . Але у зв`язку з неправильною вказівкою у правовстановлюючому документі його по-батькові як « [PERSON] » замість правильного « [PERSON] », заявник позбавлений можливості підтвердити, що саме він є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного, суд вважає доведеним факт належності [PERSON] правовстановлюючого документу - договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , посвідченого 24 березня 2000 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. за реєстровим № 465. Позасудовим порядком заявник встановити факт належності йому правовстановлюючого документа можливості не має. Відповідно до ч. 1 ст. 293 Цивільного процесуального кодексу України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.95 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. З урахуванням всього вищезазначеного, судом встановлено, що виниклі правовідносини не є спірними, той факт, що право власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири належить саме [PERSON] не оспорюється, а подана ним заява покликана підтвердити наявності цього факту. Під час розгляду даної справи судом не було встановлено третіх осіб, права і інтереси яких можуть бути порушені встановленням даного факту, у зв`язку з чим суд вважає можливим задовольнити дану заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема щодо належності правовстановлюючого документу. На підставі викладеного,

Outcome: approved