Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом та просить поділити спільне майно подружжя, яке перебуває у спільній сумісній власності, а саме - визнати за позивачем право власності на частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою [ADDRESS] та визнати за відповідачем право власності на частину вказаного житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями. Позов мотивований тим, що з 25.07.1987р. сторони проживали в зареєстрованому шлюбі. 23.09.2016р. сторони купили житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями за адресою [ADDRESS] , який оформлено на відповідача. 23.06.2021р. шлюб між сторонами розірвано. Від спільного проживання сторони неповнолітніх дітей не мають. Ухвалою суду від 07.12.2023р. відкрито спрощене позовне провадження у справі. Позивач та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомленні належним чином. В заяві від 08.01.2024р. представник позивача [PERSON] просить суд провести дане судове засідання без її участі та задовольнити позовні вимоги. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заяв, клопотань, відзив до суду не подавав. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясував наступне. 25.07.1987р. [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. Після укладення шлюбу чоловіку присвоєно прізвище [PERSON] , дружині [PERSON] , що згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу серія [NUMBER] від 25.07.1987р. (а.с.16). 23.09.2016р. [PERSON] купив житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями за адресою [ADDRESS] , що згідно копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 23.09.2016р., посвідченого державним нотаріусом Новгородківської районної державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі №756 (а.с.4-6). 23.09.2016р. за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок по [ADDRESS] , номер запису про право власності 16552459, що згідно копії інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої 23.09.2016р. (а.с.7). 23.06.2021р. розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Після державної реєстрації розірвання шлюбу йому присвоєно прізвище [PERSON] , їй [PERSON] , що згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] від 23.06.2021р. (а.с.17). Від спільного проживання сторони неповнолітніх дітей не мають. Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у ст.57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше. За змістом ч.ч.1-3 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (ч.1,ч.2 ст. 65 СК України). Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України). Аналогічні норми містить ч.2 ст.372 ЦК України. Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права. При поділі майна подружжя шляхом визначення часток кожного із подружжя майно відбувається зміна режиму права спільної власності - зі спільної сумісної власності на спільну часткову власність. Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Вказаний висновок наведено у постанові Верховного Суду від 18.01.2023р. по справі № 359/441/20, провадження № 61-6735св22. Аналізуючи вищезазначені норми права та оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що спірний житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями є спільною сумісною власністю, оскільки він набутий за час перебування сторін у шлюбі, а тому підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. При вирішенні питання розподілу судових витрат суд керується наступним. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на те, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, то витрати, пов`язані із сплатою судового збору у розмірі 1073,60 грн. (а.с.1), підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на правову (правничу) допомогу в розмірі 10000 грн. На підтвердження надання правничої допомоги позивач надала ордер про надання правничої (правової) допомоги на підставі договору про надання правової допомоги № б/н від 29.11.2023р. (а.с.18), розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу (а.с.19), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.20), квитанцію від 29.11.2023р. про сплату адвокату 10000 грн. за надання правової допомоги згідно договору від 29.11.2023р. (а.с.21), договір про надання правничої допомоги адвоката від 29.11.2023р., в якому зазначено, що гонорар адвоката складає 10 000 грн. Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до п.9 ч.1 ст.1 Закону України ''Про адвокатуру та адвокатську діяльність'' представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем правничої допомоги адвоката та понесення нею витрат у сумі 10000 грн. Тому, суд дійшов висновку, що в даній справі витрати на правничу допомогу в сумі 10000 грн. є реальними та підтвердженими матеріалами справи. Також судом враховується, що згідно вимог ч.5 ст.137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Проте, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, суд не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі №922/445/19, Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц). Таким чином, з огляду на те, що відповідач не заявляв про необхідність зменшення розміру відшкодування судових витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу, а позивач подав належні докази на підтвердження розміру понесених витрат на таку допомогу, суд дійшов висновку, що розмір судових витрат (витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи) у сумі 10000 грн. є співмірним із часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом виконаної адвокатом роботи. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що витрати позивача на професійну правничу допомогу підтверджені належними та допустимими доказами, а тому підлягають стягненню з відповідача на її користь.

Outcome: approved