Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-07 00:00:00

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог. До Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Сминтина Ольга Леонідівна про визнання права на обов`язкову частку у спадщині у якій позивач просить суд: -визнати [PERSON] , [INFO] , право на обов`язкову частку у спадщині після померлого [PERSON] , [INFO] в розмірі частин всього спадкового майна: а саме частину житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер 5120886400:03:001:0120. Обґрунтовуючи позов зазначає, що вона [PERSON] , проживала разом з [PERSON] , [INFO] з весни 1984 року як дружина та чоловік, шлюб між ними не був зареєстрований. Згідно заповіту від 28.05.2019 року, посвідченого керуючою справами - секретарем виконавчого комітету Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області Казаной Н.О., зареєстрованого в реєстрі за №102, [PERSON] , належний йому житловий будинок, розташований в [ADDRESS] , заповів [PERSON] , [INFO] , яка є онукою позивачки [PERSON] . Позивачка вказує, що після того як спадкодавець [PERSON] склав на [PERSON] заповіт, остання пропала ще за життя [PERSON] та не спілкувалася із позивачкою [PERSON] та [PERSON] . Також позивачка зазначає, що після смерті [PERSON] перенесла інсульт, після чого не може рухатися. Нещодавно відповідачка [PERSON] почала вимагати аби сусідка позивачки [PERSON] забрала її з будинку, в якому остання проживала усе життя із [PERSON] у зв`язку із чим позивачка була змушена звернутися до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю більше п`яти років як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу. Рішенням Білгород-Дністровського місьйрайонного суду Одеської області від 17.04.2023 року встановлено факт проживання однією сім`єю більше п`яти років як чоловіка та дружини [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] та [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована: с. Південне, Білгород-Дністровського району, Одеської області, з 1984 року по 25.10.2020 року. Позивач вказує, що звернулася до нотаріуса з вказаним рішенням суду із заявою про вступ в обов`язкову частку в спадковому майні, так як на момент смерті спадкодавця [PERSON] позивачка [PERSON] була непрацездатною, але нотаріус усно відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину та рекомендувала звернутися до суду. Посилаючись на положення ст. 1241 ЦК України, просить задовольнити позов. Процесуальні дії. Ухвалою суду від 23 серпня 2023 року провадження по справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 06.12.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання 17.04.2023 року сторони не з`явились. 08.11.2023 року позивачка [PERSON] подала заяву у якій просить справу розглядати у її відсутність, вказує, що позов підтримує. Відповідачка в судове засідання не з`явилася. 08.01.2024 року представник відповідачки - адвокат Боян О.Б. надала заява про розгляд справи у відсутність відповідачки та її представника, просила відмовити у задоволенні позову. 17.10.2023 року адвокат Боян О.Б. надала відзив на позов у якому просила відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що у статті 1241 Цивільного кодексу України визначено право певних осіб на отримання частки спадкового майна, незалежно від змісту заповіту закон гарантує визначену частку спадщини, яка називається обов`язковою часткою. Таким чином, свобода спадкового розпорядження обмежується правом осіб, які закликаються до спадкування незалежно від волі спадкодавця в силу прямої вказівки закону. Перелік таких осіб, визначений вищевказаною статтею Цивільного кодексу України, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. До цього переліку входять лише особи, які є малолітніми, неповнолітніми, повнолітніми непрацездатними дітьми спадкодавця (в тому числі усиновленими), непрацездатною вдовою (вдівцем), непрацездатними батьками (усиновителями) та дітьми, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені після відкриття спадщини. Отже, право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Позивач зазначає, що 17 квітня 2023 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області ухвалено рішення про встановлення факту проживання однією сімєю більше п`яти років як чоловіка та дружини [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , та Позивача з 1984 по 25.10.2020 року. Відтак, на думку Позивача дане рішення слугує підставою для визнання права на обов`язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] . Однак, дане твердження є хибним. Законодавець визначив, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як 5 років до часу відкриття спадщини (ст. 1264 ЦК). Кваліфікуючою ознакою віднесення осіб до четвертої черги спадкоємців є їхнє проживання однією сім`єю зі спадкодавцем. Отже, визначальним тут є поняття сім`ї. Згідно зі ст. 3 СК сім`ю становлять особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я виникає на основі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Спадкоємці 4-тої черги в рамках, передбачених законом, можуть отримати спадщину лише в разі відсутності дітей у померлого, а також відсутності у нього батьків, сестер, рідних братів, бабусь і дідусів та ін., зазначених у законі, родичів. Проте, встановлення факту проживання зі спадкодавцем більше п`яти років не є підставою для визнання права на обов`язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] , оскільки Позивач є спадкоємцем 4 черги та не має права на обов`язкову частку при спадкуванні за заповітом. Окрім того, Позивач вказує на те, що «...07.08.2023 року я звернулася до нотаріуса з рішенням суду від 17.04.2023 року про те щоб мені на підставі даного рішення виділили обов?язкову частку в спадковому майні так як на момент смерті [PERSON] я була непрацездатна а Непрацездатними вважаються жінки, які досягли 55 років на той час мені вже було 64 року . Але нотаріус усно відмовила мені у видачі свідоцтва про право на обов?язкову частку у спадщині у зв?язку із тим, що [PERSON] заперечує проти цього та порекомендувала звернутися до суду для захисту свого права на частину в спадковому майні…». Згідно з п. 3 гл. 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. У постанові про відмову зазначаються: дата винесення постанови; прізвище, ініціали нотаріуса, який виніс постанову, найменування та місцезнаходження державної нотаріальної контори або найменування нотаріального округу та адреса розташування робочого місця приватного нотаріуса; прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, місце її проживання або найменування і місцезнаходження юридичної особи; про вчинення якої нотаріальної дії просила особа, що звернулася до нотаріуса (короткий зміст прохання); причини відмови у вчиненні нотаріальної дії з посиланням на чинне законодавство; порядок і строки оскарження відмови з посиланням на норми цивільного процесуального законодавства. Проте, звертаючись до суду із відповідною позовною заявою, [PERSON] не надала доказів її звернення до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва на спадщину та відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину для підтвердження наявності права на пред`явлення позову. Твердження Позивача, що Відповідач пропала після складання на неї заповіту та те, що Відповідач просила сусідку забрати Позивача з будинку є надуманими, оскільки це не відповідає дійсності та не підтверджується будь-якими доказами. Згідно з ч. 2 ст.247ЦПКУкраїни у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав. Фактичні обставини справи встановлені судом. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] , проживала разом з [PERSON] , [INFO] з весни 1984 року як дружина та чоловік, шлюб між ними не був зареєстрований. [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Білгород-Дністровським міьськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Згідно заповіту від 28.05.2019 року, посвідченого керуючою справами - секретарем виконавчого комітету Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області Казаной Н.О., зареєстрованого в реєстрі за №102, [PERSON] , належний йому житловий будинок, розташований в [ADDRESS] , заповів [PERSON] , [INFO] , яка є онукою позивачки [PERSON] . Позивачка вказує, що після того як спадкодавець [PERSON] склав на [PERSON] заповіт, остання пропала ще за життя [PERSON] та не спілкувалася із позивачкою [PERSON] та [PERSON] . Також позивачка зазначає, що після смерті [PERSON] перенесла інсульт, після чого не може рухатися. Нещодавно відповідачка [PERSON] почала вимагати аби сусідка позивачки [PERSON] забрала її з будинку, в якому остання проживала усе життя із [PERSON] у зв`язку із чим позивачка була змушена звернутися до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю більше п`яти років як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу. Рішенням Білгород-Дністровського місьйрайонного суду Одеської області від 17.04.2023 року встановлено факт проживання однією сім`єю більше п`яти років як чоловіка та дружини [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] та [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована: с. Південне, Білгород-Дністровського району, Одеської області, з 1984 року по 25.10.2020 року. Позивач вказує, що звернулася до нотаріуса з вказаним рішенням суду із заявою про вступ в обов`язкову частку в спадковому майні, так як на момент смерті спадкодавця [PERSON] позивачка [PERSON] була непрацездатною, але нотаріус усно відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину та рекомендувала звернутися до суду. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Згідно вимог ч.1 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується верховенством права. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.12ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 1241 Цивільного кодексу України визначено право певних осіб на отримання частки спадкового майна, незалежно від змісту заповіту закон гарантує визначену частку спадщини, яка називається обов`язковою часткою. Таким чином, свобода спадкового розпорядження обмежується правом осіб, які закликаються до спадкування незалежно від волі спадкодавця в силу прямої вказівки закону. Перелік таких осіб, визначений вищевказаною статтею Цивільного кодексу України, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. До цього переліку входять лише особи, які є малолітніми, неповнолітніми, повнолітніми непрацездатними дітьми спадкодавця (в тому числі усиновленими), непрацездатною вдовою (вдівцем), непрацездатними батьками (усиновителями) та дітьми, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені після відкриття спадщини. Отже, право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Позивач зазначає, що 17 квітня 2023 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області ухвалено рішення про встановлення факту проживання однією сім`єю більше п`яти років як чоловіка та дружини [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , та Позивача з 1984 по 25.10.2020 року. На думку Позивача дане рішення слугує підставою для визнання права на обов`язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] . Суд не погоджується із вказаним твердженням позивачки [PERSON] з огляду на наступне. Законодавчо визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як 5 років до часу відкриття спадщини (ст. 1264 ЦК). Кваліфікуючою ознакою віднесення осіб до четвертої черги спадкоємців є їхнє проживання однією сім`єю зі спадкодавцем. Отже, визначальним тут є поняття сім`ї. Згідно зі ст. 3 СК сім`ю становлять особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Спадкоємці 4-тої черги в рамках, передбачених законом, можуть отримати спадщину лише в разі відсутності дітей у померлого, а також відсутності у нього батьків, сестер, рідних братів, бабусь і дідусів та ін., зазначених у законі, родичів. Проте, встановлення факту проживання зі спадкодавцем більше п`яти років не є підставою для визнання права на обов`язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] , оскільки Позивач є спадкоємцем 4 черги та не має права на обов`язкову частку при спадкуванні за заповітом. Окрім того, Позивач [PERSON] вказує, що вона звернулася до нотаріуса з рішенням суду від 17.04.2023 року про те щоб їй на підставі даного рішення виділили обов`язкову частку в спадковому майні так як на момент смерті [PERSON] вона була непрацездатна, але нотаріус усно відмовила позивачці у видачі свідоцтва про право на обов`язкову частку у спадщині у зв`язку із тим, що [PERSON] заперечує проти цього та порекомендувала звернутися до суду для захисту свого права на частину в спадковому майні. Разом з тим, згідно з п. 3 гл. 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. У постанові про відмову зазначаються: дата винесення постанови; прізвище, ініціали нотаріуса, який виніс постанову, найменування та місцезнаходження державної нотаріальної контори або найменування нотаріального округу та адреса розташування робочого місця приватного нотаріуса; прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, місце її проживання або найменування і місцезнаходження юридичної особи; про вчинення якої нотаріальної дії просила особа, що звернулася до нотаріуса (короткий зміст прохання); причини відмови у вчиненні нотаріальної дії з посиланням на чинне законодавство; порядок і строки оскарження відмови з посиланням на норми цивільного процесуального законодавства. Проте, звертаючись до суду із відповідною позовною заявою, [PERSON] не надала доказів її звернення до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва на спадщину та відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину для підтвердження наявності права на пред`явлення позову. Також суд критично ставиться до тверджень Позивачаки [PERSON] стосовно того, що її онука - що Відповідачка [PERSON] пропала після складання на неї заповіту та те, що Відповідачка просила сусідку забрати Позивача з будинку, оскільки вказане не підтверджується будь-якими доказами у справі. Суд враховує принцип jura novit curia («суд знає закони»), який передбачає обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Даний принцип викладений у постановах Верховного суду у справах № 537/4259/15-ц та № 917/1739/17. ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Суд вважає, що судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Висновки за результатами розгляду справи Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що позивачем не доведено порушення його прав відповідачкою [PERSON] , та не доведено той факт, що позивачка [PERSON] має право на обов`язкову частку у спадковому майні після смерті [PERSON] , у зв`язку із чим суд вважає, що заявлені вимоги позивачки, не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed