Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-14 00:00:00

У листопаді 2023 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Фінансова компанія «ОНЛАЙН ФІНАНС», треті особи: приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В., приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Дорошкевич В.Л., в якому просить стягнути з ТОВ «Фінансова компанія «ОНЛАЙН ФІНАНС» безпідставно одержані кошти, стягнених за виконавчим написом нотаріуса у розмірі 6228,61 грн. Вимоги обґрунтовує тим, що 20 липня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва відкрито виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого напису, зареєстрованого у реєстрі № 30606, вчиненого 21 травня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Грисюк О.В. про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «ОНЛАЙН ФІНАНС» заборгованості у розмірі 6228,61 грн. за кредитним договором № 635309586 від 13 вересня 2020 року, який укладено позивачем з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». В рамках вказаного виконавчого провадження з [PERSON] було стягнути 6228,61 грн. на користь ТОВ «Онлайн Фінанс». У позові вказується, що чинним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22 травня 2023 року у справі № 754/4354/23 визнано виконавчий напис № 30606, вчинений 21 травня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Грисюк О.В., таким, що не підлягає виконанню. Позивач зазначає, що грошові кошти в сумі 6228,61 грн., які стягнуто на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса, який судовим рішенням визнано таким, що не підлягає виконанню, стягнуті безпідставно і мають бути повернуті позивачу. Ухвалою Дніпровського районною суду міста Києва від 08 листопада 2023 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.15-17). Відповідач ТОВ «Фінансова Компанія «ОНЛАЙН ФІНАНС», будучи належним чином повідомлений про розгляд справи (а.с.19), не скористався правом подачі відзиву на позовну заяву. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось, - особи, які беруть участь у справі не викликались. Дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд доходить висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню , виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, згідно заочного рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 травня 2023 року у справі № 754/4354/23, яке набрало законної сили, визнано виконавчий напис № 30606, вчинений 21 травня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Грисюк О.В., яким стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова Компанія «ОНЛАЙН ФІНАНС» заборгованість у загальному розмірі 35415,20 грн., таким, що не підлягає виконанню (а.с.7-10). Відповідно до довідки ТОВ «ТЛЦ» від 05 жовтня 2023 року за вих. №05102023/1 за підписом директора Іванова В., ТОВ «ТЛЦ» проводило утримання із заробітної плати [PERSON] та перераховувало відрахування із доходів відповідно до виконавчих проваджень: [NUMBER] від 30 липня 2021 року на розрахунковий рахунок приватного виконавця Дорошкевич В.Л. за період з серпня 2021 по жовтень 2022 року на загальну суму 6228,61 грн.; [NUMBER] від 06 січня 2022 року на розрахунковий рахунок приватного виконавця Єфіменко Д.О. за період з січня 2022 року по жовтень 2022 року на загальну суму 2742,96 грн. (а.с.11). Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є правовідносини, які виникають у зв`язку з безпідставним утриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають при наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності правової підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але в подальшому відпала. Частиною 1 ст. 1213 ЦК України визначено, що особа, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. При цьому, відповідно до статті 1215 Цивільного кодексу України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Згідно із ч. 1 ст. 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч. 1 ст. 190 Цивільного кодексу України). За положеннями статті 12 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, за своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівелює можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Разом з тим, положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як на підставу своїх вимог, позивач посилається на те, що відповідачем зберігаються грошові кошти без достатньої правової підстави у зв`язку з тим, що згідно з рішенням Деснянського районного суду м. Києва, яке набрало законної сили, виконавчий напис щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором на користь ТОВ «Онлайн Фінанс» визнано таким, що не підлягає виконанню. Тобто правові підстави набуття відповідачем грошових коштів на виконання зазначеного виконавчого напису відсутні. Також, суд звертає увагу на те, що позивачем зазначено, що 20 липня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Дорошкевич В.Л. на підставі виконавчого напису №30606 від 21 травня 2021 відкрито виконавче провадження [NUMBER], натомість, позивачем не надано суду постанови про відкриття такого виконавчого провадження де було б чітко зазначено з виконання якого виконавчого документа його було відкрито. З наданих позивачем доказів неможливо ідентифікувати що відрахування із доходів [PERSON] відповідно до виконавчого провадження [NUMBER] відбувалося саме з приводу виконання виконавчого напису нотаріуса №30606 від 21 травня 2021 року. За таких обставин, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності суд виходить з відсутності підстав для стягнення з відповідача грошових коштів як таких, що набуті чи збережені ним без достатньої правової підстави, у зв`язку із їх недоведенням, а відтак і відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed