Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-16 00:00:00

У серпні 2023 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом в якому просить стягнути з [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] заборгованість за договором позики від 27.12.2022 року у розмірі 210 977, 00 грн. Позовна заява мотивована тим, що 27.12.2022 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики за яким [PERSON] , отримав у борг 210977,00 грн, який зобов`язався повернути 28.04.2023 року, про що була складена відповідна розписка, яка була підписана відповідачем по справі, однак своїх зобов`язань він не виконав, чим порушив норми ЦК України, що стало підставою звернення до суду. На судове засідання позивач та його представник не з`явилися, представник [PERSON] , надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій також просив суд позов задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. На судове засідання відповідач не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин, суд вважає можливим постановити рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 27.12.2022 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики за яким [PERSON] , отримав у борг 210977,00 грн, який зобов`язався повернути 28.04.2023 року, про що була складена відповідна розписка, яка була підписана відповідачем по справі, однак своїх зобов`язань він не виконав. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Стаття 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Верховний Суд України у своїй постанові по справі № 6-63цс13 від 18.09.2013 року зазначив, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Надана позивачем, як доказ укладеного договору, письмова розписка свідчить про те, що в даному випадку договір позики укладений у письмовій формі. Даний договір відповідає вимогам, установленим для правочинів, які укладаються в письмовій формі, і приймається судом, як доказ який вказує на факт наявності боргу відповідача перед позивачем. Тобто, судом встановлено, що між сторонами виникли договірні зобов`язання, які випливають із договору позики, а отже у позивача настало право вимоги у відповідача повернення грошових коштів, а у відповідача виник кореспондуючий обов`язок повернути суму боргу. Таким чином, враховуючи, що на час звернення позивача до суду відповідач не повернув надані йому кошти, а розрахунок заборгованості наданий суду відповідає нормам ЦК України, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог. Також на підставі п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати у виді сплаченого судового збору в розмірі 2109,77 грн. Питання про розподіл судових витрат позивача у виді витрат на професійну правничу допомогу, при ухваленні рішення не вирішується, оскільки позивач всупереч вимог статті 141 ЦПК України не зазначає у прохальній частині позову розмір таких витрат, який на його думку слід стягнути з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved