Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-23 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовною заявою до відповідачів про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 8743,53 гривень за період з 01.05.2021 року по 01.10.2023 року. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що на балансі ЛКП «Господар» перебуває будинок [ADDRESS] . Відповідачі є співвласниками квартири [ADDRESS] цього будинку, користуються житлово-комунальними послугами, які надаються позивачем, в тому числі згідно договору від 01.05.2023 року. Послуги надаються вчасно та належної якості, однак відповідачі не оплачують їх. За період з 01.05.2021 року по 01.10.2023 року заборгованість за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території становить 8743,53 грн. Дану суму просить стягнути в примусовому порядку. Повноважений представник відповідача [PERSON] - адвокат Матушек В.В. подав відзив на позовну заяву, вказуючи, що будинок знятий з балансу Львівського комунального підприємства «Господар», перебуває у спільній власності співвласників, які не приймали рішення про укладення з позивачем договору про управління будинком, а долучений позивачем договір від 01.05.2023 року укладений особою, яка не має необхідного обсягу цивільної дієздатності і тому вважається неукладеним. Також, через відсутність відповідних послуг, мешканцями будинку складено відповідний акт претензію, який направлено для відома позивачу. Просить у задоволенні позову відмовити. У відповіді на такий відзив представник позивача навів аргументи, аналогічні мотивам позову та крім цього зазначає, що від мешканців будинку не надходили заперечень щодо укладеного договору від 01.05.2023 року, більшість мешканців будинку користується житлово-комунальними послугами та оплачують їх, а порушення прав відповідача внаслідок укладеного договору нічим не підтверджені. У запереченні на відповідь на відзив представник відповідача [PERSON] зазначає аргументи, аналогічні мотивам відзиву. Правом на подання відзиву відповідач [PERSON] не скористалась. Позовна заява поступила до суду 23.10.2023 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 27.10.2023 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (без виклику осіб). Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Одночасно з відкриттям провадження у справі суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін (а.с.50-51), в тому числі про обов`язок подати усі наявній у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів. Таким чином суд виконав вимоги статті 221 ЦПК України. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. З огляду на характер спірних правовідносин, справа є малозначною, а оскільки вирішенню підлягали виключно питання права, суд з посиланням на відповідну практику ЄСПЛ при відкритті провадження визнав недоцільним проведення судового засідання та визначив, що розгляд справи проводитиметься без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Одночасно, сторонам було роз`яснено право ініціювати розгляд справи з викликом сторін. Відповідач [PERSON] скористалась таким правом, подавши клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. З огляду на відсутність належного обґрунтування, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 18.12.2023 року (а.с.89), у задоволенні такого клопотання відмовлено. Після цього, а саме 15.01.2024 року представник позивача для спростування позиції представника відповідача про відсутність протоколу зборів співвласників багатоквартирного будинку, подав клопотання про долучення доказів, в т.ч. зазначеного протоколу. Вказані докази подані до суду без зайвих зволікань та у встановленому законом порядку направлені протилежній стороні, що стверджується відповідними поштовими квитанціями (а.с.222). Відтак, суд вважає за необхідне прийняти їх до розгляду та надати відповідну правову оцінку. Оскільки справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, суд в силу вимог частини третьої статті 279 ЦПК України не проводив підготовчого засідання. Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу вимог частин другої-четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на таке. Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки від 09.10.2023 року (а.с.20), відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] також є власником зазначеного житла. 01 травня 2023 року між ЛКП «Господар» та мешканцями будинку [ADDRESS] , від імені яких діяв [PERSON] , укладено договір № 580 про надання послуг з управління багатоквартирним будинком (а.с.8-12). Відповідно до розрахунку заборгованості (а.с.21), за період з 01.05.2021\~року по\~01.10.2023\~року заборгованість відповідачів за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території становить 8743,53 гривень. З метою стягнення цих коштів з відповідачів позивач звернувся до суду з цим позовом. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Вказана норма кореспондується зі статтею 322 ЦК України, відповідно до якої власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. За визначеннями, які зазначені у статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. За змістом пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок індивідуального споживача надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Зрештою так само як і виконавець індивідуальний споживач в силу вимог пункту 1 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Таким чином згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Отже, відсутність договірних відносин не є перешкодою для стягнення з заборгованості за житлово-комунальні послуги. Тому, суд відкидає аргументи представника відповідача про відсутність обов`язку зі сплати заборгованості через відсутність укладеного між сторонами договору та додатково звертає увагу на таке. Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, врегульовано правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління. Пунктом 8 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що управління багатоквартирним будинком - це вчинення співвласниками багатоквартирного будинку дій щодо реалізації прав та виконання обов`язків співвласників, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням спільним майном багатоквартирного будинку. Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками. За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю. На підставі цього Закону та інших нормативно-правових актів Львівська міська рада 11.10.2018 року прийняла увалу № 4035 «Про врегулювання питання управління багатоквартирними будинками та їх обслуговування у м.Львові», пунктом 1 якої встановлено, що львівські комунальні підприємства, предметом діяльності яких є надання послуг з управління будинками та їх обслуговування, залишаються виконавцями житлово-комунальних послуг у житлових будинках м.Львова, які перебували на балансовому обліку цих підприємств, до часу прийняття рішення власниками квартир та нежитлових приміщень багатоквартирних будинків про форму управління багатоквартирним будинком або створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку. Отже, у справі яка розглядається послуги з управління будинком [ADDRESS] після 01.05.2023 року надаються позивачем на підставі укладеного між сторонами договору, а до цього - відповідно до пункту ухвали Львівської міської ради від 11.10.2018 року № 4035 «Про врегулювання питання управління багатоквартирними будинками та їх обслуговування у м.Львові». Враховуючи наведені вище аргументи, обов`язок відповідачів з оплати зазначених послуг зберігається як до укладення договору, так і після цього. Також, безпідставними слід визнати аргументи представника відповідача про неукладеність договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком від 01.05.2023 року через його підписання не уповноваженими особами. Зокрема, частинами першою, третьою - сьомою статті 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (в редакції, чинній на момент укладення договору) передбачено, що співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах у порядку, передбаченому цією статтею. Збори співвласників можуть скликатися ініціативною групою у складі не менше трьох співвласників або управителем, обраним відповідно до цього Закону. Повідомлення про дату та місце проведення зборів співвласників має бути вручено не пізніше ніж за 10 днів до дати проведення зборів у письмовій формі кожному співвласникові під розписку або шляхом поштового відправлення рекомендованим листом на адресу квартири або нежитлового приміщення, що належить співвласнику в цьому багатоквартирному будинку, а також має бути розміщено у загальнодоступному місці при вході до кожного під`їзду багатоквартирного будинку. Повідомлення про проведення зборів співвласників має містити інформацію про ініціатора проведення таких зборів, дату, місце та час їх проведення, порядок денний. До повідомлення про проведення зборів співвласників можуть додаватися додаткові матеріали або інформація, що будуть розглядатися на зборах. Рішення вважається прийнятим зборами співвласників, якщо за нього проголосували власники квартир та нежитлових приміщень, площа яких разом перевищує 75 відсотків загальної площі всіх квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, крім рішень з питань, зазначених у пунктах 2, 3 і 9 частини другої цієї статті, які вважаються прийнятими зборами співвласників, якщо за них проголосували власники квартир та нежитлових приміщень, площа яких разом перевищує 50 відсотків загальної площі всіх квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку. Рішення зборів співвласників оформляється протоколом, який підписується усіма співвласниками (їх представниками), які взяли участь у зборах, кожен з яких ставить підпис під відповідним варіантом голосування («за», «проти», «утримався»), за формою, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної житлової політики. У протоколі обов`язково зазначається така інформація про співвласників (їх представників), які взяли участь у зборах співвласників: прізвище, ім`я, по батькові співвласника, документ, що підтверджує право власності на квартиру або нежитлове приміщення, номер квартири або нежитлового приміщення, загальна площа квартири або нежитлового приміщення, документ, що надає повноваження на голосування від імені співвласника (для представника). В свою чергу, до повноважень зборів співвласників належить прийняття рішень з усіх питань управління багатоквартирним будинком, у тому числі, зокрема, про: визначення управителя та його відкликання, затвердження та зміну умов договору з управителем; обрання уповноваженої особи (осіб) співвласників під час укладання, внесення змін та розірвання договору з управителем, здійснення контролю за його виконанням; прийняття рішення про вибір моделі організації договірних відносин з виконавцем комунальної послуги (пункти 2, 3, 9 частини другої статті 10 Закону). Таким чином, рішення про визначення управителя вважається прийнятим, якщо за нього проголосували 50 відсотків загальної площі всіх квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку. Згідно протоколу зборів співвласників багатоквартирного будинку від 01.10.2022 року, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.134-135), за передачу будинку [ADDRESS] проголосували власники, яким належить 52,4 відсотки загальної площі всіх квартир (а.с.135зв.). Відповідач [PERSON] , як вбачається, була присутня на цих зборах та єдина проголосувала «проти». Аналогічним чином співвласники будинку прийняли рішення щодо затвердження Переліку та розмірів витрат на управління будинком, визначеного проєктом договору на управління (а.с.135). Як і в попередньому випадку, відповідач [PERSON] єдина проголосувала «проти». Таким чином, аргументи відповідача щодо укладення договору не уповноваженою особою не підтвердились. Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України). Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Отже, сторона самостійно повинна довести обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог чи заперечень і саме така сторона повинна нести ризик настання наслідків, пов`язаних із не наданням доказів. Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Положенням пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача на зменшення у встановленому законодавством порядку розміру плати за житлово-комунальні послуги у разі їх ненадання, надання не в повному обсязі або зниження їхньої якості. Водночас, стаття 27 цього Закону передбачає порядок оформлення претензій споживачів до виконавців у випадку ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг. Так, за змістом вказаної норми Закону після виявлення факту ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг споживач здійснює виклик виконавця, після чого складається акт-претензія, який подається виконавцю і який останнім або задовольняється, або ж надається обґрунтована письмова відмова в задоволенні претензій споживача. На підтвердження факту надання житлово-комунальних послуг відповідачам, позивач надав суду копії договору про надання послуг з вивезення побутових відходів (а.с.23-24), договору на виконання робіт з ліквідації аварій та пошкоджень на внутрішньо будинкових інженерних мережах та додаткових угод до нього (а.с.25, 26, 26зв.), договору про надання послуг (а.с.28, 31-32, 35-36), протоколу погодження договірної ціни (а.с.29, 33, 37), звіту на використання матеріалів та виконання ремонтних робіт (а.с.39, 40), актів здачі приймання робіт (а.с.137-186), актів приймання-передачі наданих послуг (а.с.187-203), актів здачі приймання ремонтно-аварійних робіт на внутрішньо будинкових інженерних мережах (а.с.204-217), актів надання послуг (а.с.217, 218), акту перевірки та прочищення димових і вентиляційних каналів (а.с.221). Відповідачі натомість не надали доказів на спростування таких обставин, та крім цього, взагалі не надали доказів про ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг. Наданий в такому випадку акт-претензія від 22.05.2023 (а.с.103), не може бути належним і допустимим доказом факту відсутності комунальних послуг, оскільки по-перше, відповідно до статті 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» для складення акту-претензії споживач повинен викликати управителя для фіксації факту відсутності житлово-комунальних послуг, проте доказів про здійснення такого виклику відповідач не долучила. І по-друге, на думку суду лише один акт-претензія не може бути достатнім доказом відсутності надання житлово-комунальних послуг протягом майже п`яти років. За відсутності таких доказів, заперечення споживачів щодо ненадання або надання послуг неналежної якості є безпідставними. Тому, керуючи принципом змагальності суд приймає наданий позивачем розрахунок заборгованості як належний доказ обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги, покладаючи одночасно на відповідача ризик настання наслідків, пов`язаних із ненаданням ним доказів для спростування обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги. Відтак, позов підлягає до задоволення в повному обсязі. В силу вимог статті 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 2684,0 гривень, сплата якого підтверджується відповідними квитанціями (а.с.5, 44).

Outcome: approved