Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеси), КП ЖКС "Вузівський", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , якою просить: зняти (скасувати) арешт з належної їй 1/5 частки двокімнатної квартири [ADDRESS] , накладеного постановою Другого Київського ВДВС Одеського МУЮ від 16.12.2010 АА № 168504 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. В\~обґрунтування позову\~зазначила,\~що вона\~є власником\~1/5\~частки двокімнатної\~квартири [ADDRESS] .\~Право власності\~на зазначену\~квартиру нею\~та членами\~її сім`ї\~набуте на\~підставі Свідоцтва\~про право\~власності на\~житло,\~виданого Управлінням\~житлово-комунального\~господарства Виконкому\~Одеської міської\~Ради народних\~депутатів,\~29.03.1994р,\~згідно з\~Законом України\~«Про приватизацію\~державного житлового\~фонду».\~При оформленні\~спадщини після\~смерті її\~матері,\~від нотаріуса\~вона отримала\~усну інформацію\~про наявність\~арешту на\~належній їй\~1/5\~частки квартири,\~накладеного ще\~у 2010\~році Державною\~виконавчою службою\~Київського району\~м.\~Одеси.\~При цьому,\~будь-яких\~рішень судів\~про стягнення\~з неї\~будь-яких\~коштів не\~існує,\~жодних документів\~з ДВС\~про проведення\~виконавчих дій\~вона не\~отримувала,\~та в\~Київському районі\~м.\~Одеси ніколи\~не проживала.\~ 28.08.2023\~року вона\~звернулась до\~органу ДВС\~з проханням\~зняти безпідставно\~накладений арешт\~на належну\~їй власність,\~але з\~відповіді Київського\~відділу Державної\~виконавчої служби\~у місті\~Одесі від\~05.09.2023\~року за\~вих.\~№ 91241\~вбачається про\~неможливість зняття\~арешту через\~знищення матеріалів\~виконавчого провадження\~2010\~року.\~Крім того,\~з наданої\~відповіді також\~вбачається,\~що виконавчі\~провадження закінчені.Таким чином, з питання звільнення майна з-під арешту запропоновано звернутися до відповідного суду. Отже враховуючи вищезазначене позивач позбавлена можливості зняти арешт в позасудовому порядку. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2023 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання заперечень (відзиву) на позовну заяву. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2023 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача КП 'ЖКС "Вузівський". Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, в матеріалах справи міститься заява про підтримання позовних вимог, в якій вона просила розглядати справу у її відсутності. Представник відповідача Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеси) у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. КП 'ЖКС "Вузівський" не забезпечив явку свого представника до судового засідання, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, шляхом направлення поштової кореспонденції через засоби поштового зв`язку та направлення судової повістки на електронну адресу. Треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність. Враховуючи наявність в матеріалах справи доказів належного повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду справи судовою повісткою, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося, відповідно до ч.2\~ ст. 247 ЦПК України. Суд, з`ясувавши дійсні обставини справи та дослідивши письмові докази, дійшов висновку що позов підлягає задоволенню, оскільки обґрунтованість вимог позивача підтверджується матеріалами справи. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 1/5 частки двокімнатної квартири [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Виконкому Одеської міської Ради народних депутатів, 29.03.1994р, згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Як зазначає позивачка, при оформленні нею спадщини після смерті її матері, від нотаріуса вона отримала усну інформацію про наявність арешту на належну їй 1/5 частку квартири, накладеного ще у 2010 році Державною виконавчою службою Київського району м. Одеси. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № інформаційної довідки 348965422, від 03.10.2023 року, постановою АА№168504 від 16.12.2010 року Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції у м. Одесі, Головний д/в [PERSON] , накладено арешт на 1/5 частину квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] , реєстраційний номер обтяження 10632292. Відповідно до листа вих. №91241 від 05.09.2023 року Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), у Другому Київському відділі державної виконавчої служби перебував на виконанні судовий наказ № 2-Н-7755, виданий 10.03.2010 року Київським районним судом м.Одеси про стягнення з [PERSON] (адреса: [ADDRESS] ) на користь КП «ЖКС «Вузівський» грошової суми у розмірі 4353,78 грн (АСВП 19504071). Станом на теперішній час виконавче провадження завершене, паперові матеріали провадження знищенні, у зв`язку із закінчення строків зберігання в архів. Анкетних даних боржника автоматизована система виконавчих проваджень не містить, а тому неможливо ідентифікувати боржника [PERSON] за виконавчим провадження № 19504071. З паспортних даних позивачки [PERSON] вбачається, що вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 08.06.1977 року, та іншого місця її реєстрації з того часу не зазначено. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав, [PERSON] будь-якого нерухомого майна або його частини за адресою зазначеною у відповіді відділу державної виконавчої служби, а саме: [ADDRESS] , не має та не мала. Статтею 41 Конституції України\~передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно п.1\~ст. 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1\~статті 319 ЦК України\~визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до\~ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.11.2019 року по справі № 905/386/18 та постанові Верховного Суду України від 15 травня 2013 року по справі №6-26цс13, які враховуються судом, на підставі ч.4 ст. 263 ЦПК України. За змістом п. 11 Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно з`ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно додержуючись при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і положень про належність та допустимість доказів. Відповідно до роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», відповідачем у справі за позовом про зняття арешту з майна є або боржник, або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Суд зазначає, що матеріалами справи не доведено, що позивач [PERSON] взагалі мала будь-яке відношення до виконавчого провадження №19504071, зокрема мала статус боржника та заборгованість перед КП «ЖКС «Вузівський». Наразі, виконавче провадження №19504071 завершено, матеріали провадження знищені. З огляду на викладене, матеріалами справи підтверджується, що арешт накладений в рамках вищенаведеного виконавчого провадження № 19504071, близько тринадцяти років тому, порушує та обмежує право позивача [PERSON] на здійснення права власності, передбаченого\~ст.41 Конституції України, ст.\~319,\~321 ЦК України. Під час оцінки законності вимог позивача, судом на підставі ч.4 ст. 263 ЦПК України, враховані правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 813/1341/15 (провадження № 11-38апп19) та у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28 вересня 2020 року по справі № 537/1085/18. Також суд виходить із того, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушене цивільне право чи інтерес підлягає судовому захисту у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Враховуючи: наявність накладеного арешту на нерухоме майно; відсутність підстав для продовження обтяження на майно; неможливість скасування арешту в позасудовому порядку; відсутність між сторонами спору щодо стягнення боргу; знищення виконавчого провадження, в рамках якого було накладено арешт, за строком зберігання; те, що при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження, державним виконавцем не було вирішено питання щодо зняття вказаного арешту, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог [PERSON] , та необхідність скасування арешту, накладеного на належне їй нерухоме майно.

Outcome: approved