Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-22 00:00:00

07 червня 2023 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача 183 207,15 грн. Вимоги позову обгрунтовані тим, що з 25.07.1981 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 25.10.2022 року (справа №760/14197/22) було відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до позивача про розірвання шлюбу. Ухвалою суду від 23.02.2023 року сторонам було надано час на примирення до 10.05.2023 року, провадження у справі зупинено. Також позивач зазначає, що вона в квітні 2022 року вийшла на пенсію, а в червні 2022 року за станом здоров`я звільнилась з роботи. Їй була призначена пенсія в розмірі 2 300,00 грн. З 31.01.2023 року позивач визнана інвалідом ІІ групи довічно. Як зазначає позивач, до серпня 2020 року вони з відповідачем проживали разом, в подальшому відповідач переїхав проживати в інше місце, де саме, позивачу не відомо. Позивач в позові зазначає, що з 2019 року стан її здоров`я значно погіршився, внаслідок чого вона перенесла три хірургічних втручання. За період з 2019 року по 2023 роки позивач понесла витрати, пов`язані з хворобою в загальній сумі 203 563,50 грн.: витрати на ліки на суму 94 659,50 грн., вартість придбаних медичних виробів - 3 673,00 грн., вартість сплачених медичних послуг - 105 231,00 грн. Так як відповідач за цей період не надавав будь-якої матеріальної допомоги, на підставі статті 90 СК України позивач звернулась до суду з цим позовом. 02.08.2023 року до суду надійшов відзив відповідача на заявлені вимоги в якому він просить відмовити в задоволенні заявлених вимог. Як зазначає відповідач, в матеріалах справи відсутні копії чеків на купівлю лікарських препаратів у відповідності до призначень, вказаних у даних консультаціях, які б відповідали періоду даних призначень. Витрати, які понесла позивач понесені в період перебування сторін у шлюбі, позивач не надала доказів що вона витратила особисті кошти на оплату лікування. Також позивач не надала доказів, що вона понесла витрати на лікування, які значно перевищують її доходи. Позовна заява не містить доказів ведення сторонами окремих бюджетів в період лікування та не містить доказів відмови відповідача від надання коштів на придбання ліків позивачем. Як зазначає відповідач, саме ним було сплачено за придбання медичних препаратів та лікування позивача, так як його особиста банківська карта № [NUMBER] знаходилась в користуванні позивача. Крім того, відповідач зазначає, що ним особисто було сплачено вартість послуг наданих позивачу на загальну суму 90 705,00 грн. Кошти передавались дочці [PERSON] , яка сплатила вказану суму. Також відповідач сплатив за актами здачі-отримання робіт від 04 та 05 грудня 2022 року на суми 27 351,00 грн., 78 131,00 грн., 30 152,00 грн. Як зазначено у відзиві, відповідач також має певні захворювання та потребує лікування, має на утриманні непрацездатну матір. 22.08.2023 року до суду надійшла відповідь на відзив в якій позивач наполягає на задоволенні заявлених вимог, з підстав, зазначених в позові. Позивач зауважує, що з картки відповідача, яка дійсно в період до січня 2021 року перебувала в користуванні позивача, ліки не придбавалися. Також позивач заперечила факт передачі відповідачем коштів в сумі 90 705,00 грн. через доньку [PERSON] . Заперечення на відповідь на відзив до суду не надходили. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні заявлених вимог з підстав, викладених у відзиві. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Вивчивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, вислухавши сторони, враховуючи процесуальні заяви сторін, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Відповідно до ч. 1 ст. 90 СК України дружина, чоловік взаємно зобов`язані брати участь у витратах, пов`язаних із хворобою або каліцтвом другого з подружжя. Виходячи безпосередньо з диспозиції норми закону, якою врегульовані спірні правовідносини, такий обов`язок обумовлений наявністю хвороби або каліцтва, потребою у їх лікуванні та понесеними на це витратами хворого. Обов`язковому доведенню у вирішенні такого спору підлягають обставини щодо розміру та джерела цих витрат, а також їх підтвердженість належними і допустимими доказами. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.07.1981 року. [PERSON] є непрацездатною, перебуває на пенсійному обліку та з липня 2022 року отримувала пенсію за віком в розмірі 2 300,00 грн. З 31.01.2023 року [PERSON] була встановлена друга група інвалідності. Рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 16.10.2023 року (справа №760/14197/22) шлюб між сторонами було розірвано. Однак рішення суду не набрало законної сили у зв`язку із подачею апеляційної скарги. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні: у Клінічній лікарні «Феофанія» з 17 по 19 жовтня 2019 року та було встановлено діагноз: варикозне розширення підшкірних вен обох нижніх кінцівок. 17.10.2019 року проведено оперативне лікування - ЕВЛА, венектомія в системі великої підшкірної вени на правій та лівій нижніх кінцівках. Було призначено лікування. у лікувально-діагностичному центрі «Добробут» в період з 28.11.2020 року по 05.12.2020 року з діагнозом - виразка цибулини 12-палої кишки. Було проведено лікування та надано лікувальні рекомендації. у Клінічній лікарні «Феофанія» з 05 по 12 грудня 2022 року з діагнозом гіпертонічна енцефалопатія. Крім того, [PERSON] зверталась до вузькопрофільних фахівців для надання консультацій. При зверненні до суду з позовом. позивач зазначала, що протягом всього часу проходить лікування як на стаціонарі так і амбулаторно в лікарнях м. Києва і за період з 2019 року по 07 червня 2023 року (звернення до суду з позовом) нею на це витрачено 203 563,50 грн., однак у відповідності до вимог ст. 90 СК України відповідач не бажає компенсувати їй витрати на лікування, хоча має таку можливість. При зверненні до суду позивач зазначала, що ТОВ «Медичний центр «Добробут-клініка» та ТОВ «Медичний центр «Добробут-Поліклініка» вона сплатила за отримані послуги 91 085,00 грн. Зазначене позивачем підтверджується матеріалами справи. Відповідач не надав доказів на спростування зазначеного. Суд не може прийняти до уваги як належні докази сплати за надані послуги Акти наданих послуг, оскільки вони лише підтверджують факт надання послуг та не є беззаперечним доказом сплати за такі послуги. Так само позивач не надала суду копію договору від 22.05.2017 року на підставі якого були складені зазначені вище акти наданих послуг. Тому суд позбавлений можливості встановити умови договору щодо оплати таких послуг. Крім того, суд не може прийняти до уваги як належні докази сплати за придбані ліки чеки оплати з терміналів так як вони підтверджують факт сплати, однак не можуть бути належним доказом сплати коштів за призначені ліки позивачу. Надані позивачем перелік та ціни ліків рекомендованих згідно лікувальних рекомендацій суд не може взяти до уваги як доказ понесених витрат на лікування, оскільки відсутні чеки на їх придбання. Матеріалами справи (враховуючи період за який заявлені вимоги та читабельність наданих чеків) підтверджується сплата придбання ліків згідно із призначеннями на загальну суму 3 954,20 грн. При зверненні до суду з позовом, позивач просила стягнути з відповідача на користь позивача 2 032,00 грн. витрати на придбання тонометра. Однак, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, так як позивачем не доведено, що вказані витрати понесені у зв`язку з хворобою або каліцтвом, як це передбачено положеннями статті 90 СК України. Відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження сплати коштів за лікування позивача, зокрема відсутні фіскальні чеки про такі оплати, виписка по рахунку не містить інформації про сплату за надані послуги лікувальних установи чи придбання ліків позивачем. Так як відповідач не надав доказів, що у вказаний проміжок часу він надавав матеріальну допомогу при лікуванні дружини, враховуючи звернення [PERSON] до суду з позовом про розірвання шлюбу в якому він вказував, що не проживає разом з дружиною та не веде спільне господарство, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача витрати на лікування [PERSON] . При визначенні суми, яка має бути стягнута з відповідача на користь позивача, позивач зазначала, що розмір отриманої відповідачем пенсії перевищує більш ніж у 8 разів пенсію позивача, тому така обставина має бути врахована при вирішенні питання щодо розміру його участі у витратах, пов`язаних із хворобою позивача. Тому позивач вважала, що буде справедливим стягнути з відповідача 90% понесених нею витрат на лікування, що становить 183 207,15 грн. Однак суд не може погодитись із зазначеним позивачем, так як воно не відповідає положенням діючого законодавства. Суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 50% понесених витрат на лікування та придбання ліків, що становить 47 329,60 грн. (3 954,20 грн. + 90 705,00 грн.) та відповідає загальним принципам сімейного законодавства, враховуючи що стаття 75 та 90 СК України не визначають розмір матеріальної підтримки другого з подружжя. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial