Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-22 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи 1.до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшла позовна заява [PERSON] РНОКПП [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] (далі позивач) до [PERSON] РНОКПП [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] (далі відповідач-1), [PERSON] РНОКПП [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] (далі відповідач-2), у якій позивач просить суд: 1.1.стягнути з відповідачів на користь позивача грошові кошти у розмірі 1457139 (один мільйон чотириста п`ятдесят сім тисяч сто тридцять) грн. 48 коп. у солідарному порядку. 2.Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач була власницею об`єкта нерухомості, а саме квартири [ADDRESS] . Як зазначає представниця позивачки, згадана квартира була відчужена на користь [PERSON] відповідачем-1, яка діяла в порядку передоручення на підставі довіреності, виданої відповідачем-2. Незважаючи на те, що вищевказана квартира була відчужена, грошові кошти за її продаж позивач не отримала. 3.До суду від представниці відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона проти позову заперечила. Відзив обґрунтований тим, що [PERSON] за обставин цієї справи не являється належним відповідачем. 4.До суду від представника відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач-2 в цілому проти позову не заперечив. Водночас представниця відповідача-2 вказує на те, що після відчуження належної позивачці квартири всі грошові кошти знаходилися у відповідача-2. Між тим, останній, не вживав активних заходів щодо повернення грошових коштів, вважаючи, що позивач після повернення до України самостійно звернеться до нього з приводу їх передання. 5.У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. 6.У судовому засіданні представник відповідачів вказала про часткове визнання позову. ІІ. Рух справи 7.Ухвалою від 14.08.2023 суддя прийняв позовну заяву та відкрив провадження у справі. 8.Ухвалами від 19.10.2023 суд залучив [PERSON] в якості співвідповідача у цивільній справі та задовольнив заяву представника позивача про забезпечення позову. 9.Ухвалою від 04.12.2023 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті. ІІІ. Фактичні обставини справи, встановлені судом 10.Заслухавши пояснення учасників процесу, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. 11.Позивач була власницею квартири [ADDRESS] , придбаної на підставі договору купівлі-продажу №427 від 19.04.2019, що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №311628427 від 05.10.2022. 12.27.08.2020 позивач видала довіреність №745, якою уповноважила відповідача-2 представляти її інтереси в усіх без винятку органах, установах, на підприємствах, в організаціях незалежно від форми власності та підпорядкування з питань, пов`язаних із виготовленням, поданням та отриманням всіх необхідних документів для управління та розпорядження належною позивачці на праві власності квартирою [ADDRESS] . 13.Із тексту довіреності слідує, що для виконання покладених на відповідача-2 завдань йому надано право підпису. Так, за змістом довіреності №745 від 27.08.2020 відповідач-2 має право підписувати заяви, картки, рішення, пов`язані з реєстрацією права власності, укладати та підписувати договір купівлі-продажу щодо вказаного нерухомого майна, заяви про, які зазначено вище, підписувати попередній договір до договору купівлі-продажу вказаного вище нерухомого майна, за ціною та на умовах, які представнику попередньо відомі і не потребують будь-якого додаткового узгодження з позивачкою чи доказування такого факту третім особам. 14.Крім того, відповідача-2 уповноважено отримувати належні позивачці від продажу майна гроші, отримувати майно, що передбачається для позивачки в результаті укладення договорів. 15.Довіреність №745 від 27.08.2020 видана з правом передоручення повноважень третім особам. Як встановлено цією довіреністю, строк її діє складає 10 років, тобто до 27.08.2030. 16.19.05.2023 відповідач-2, діючи на підставі довіреності №745 від 27.08.2020, видав довіреність №553 на користь відповідача-1, якою уповноважив її представляти інтереси власниці майна в усіх без винятку органах, установах, на підприємствах, в організаціях незалежно від форми власності та підпорядкування з питань, пов`язаних із виготовленням, поданням та отриманням всіх необхідних документів для управління та розпорядження належною позивачці на праві власності квартирою [ADDRESS] . 17.За змістом довіреності №553 від 19.05.2023 відповідачу-1 надано право укладати та підписувати договір купівлі-продажу щодо згаданого нерухомого майна, а також надано право підпису. 18.26.05.2023 між позивачкою, від імені якої в порядку передоручення згідно з довіреністю №553 від 19.05.2023 діяла відповідач-1, та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу №2480. 19.Відповідно до пунктів 1.1., 1.3. та 2.1. цього договору позивач продала квартиру [ADDRESS] (далі Договір №2480. Ціна квартири становила 1457139,48 грн., які до підписання відповідного договору були повністю сплачені покупцем. 20.Відповідачами визнається та не оспорюється факт отримання грошових коштів у сумі 1457139,48 грн. за продаж означеного майна, власницею якого була позивачка. 21.Так, згідно з розпискою б/н від 28.05.2023 відповідач-2 28.05.2023 отримав від відповідача-1 грошові кошти в розмірі 1457139,48 грн. за продаж квартири [ADDRESS] . 22.Позивач зверталася до відповідача-1 з вимогою про повернення коштів, отриманих від продажу її квартири. Учасниками справи не заперечується те, що як на момент звернення до суду, так і на момент розгляду й вирішення цієї справи, позивачці грошові кошти за відчуження її квартири не передавалися. IV. Позиція суду 23.Вирішуючи спір по суті, суд виходив із такого. 24.Згідно з частиною 1 статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. 25.Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. 26.Суд зауважує, що представництво, яке виникає на підставі договору, називається договірним або добровільним. 27.За приписами статті 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. 28.Отже, за своєю суттю представництво являється правовідношенням, що, своєю чергою, свідчить наявність у його структурі таких елементів як суб`єкти, об`єкт та зміст. 29.При цьому участь третіх осіб у відносинах представництва обумовлює наявність у структурі представництва внутрішніх і зовнішніх правових зв`язків. 30.Внутрішні відносини представництва виникають між особою, яку представляють, та її представником. Ці відносини мають фідуціарний (довірчий) характер. 31.Зовнішні відносини бувають двох видів: відносини між представником і третьою особою та відносини між особою, яку представляють, і третьою особою. 32.Відповідно до положень статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. 33.Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність (частина 1 статті 206 ЦК України). 34.Частиною 1 статті 244 ЦК України визначено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. 35.Частиною першою статті 58 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують довіреність, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. 36.Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі (частина 3 статті 244 ЦК України). 37.Згідно з частиною 1 статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. 38.Відповідно до частини 1 статті 1007 ЦК України довіритель зобов`язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення. 39.Системний аналіз викладеного дозволяє суду стверджувати про те, що довіреність є похідним від договору документом і факт видачі довіреності сам по собі свідчить про те, що договір доручення було укладено, але не в письмовій, а в усній формі, позаяк за своєю суттю довіреність є документом, виданим на виконання договору. 40.Поряд із цим, суд зауважує про те, що сторони не заперечують укладення між позивачем та відповідачем-2 договору доручення в усній формі. 41.У свою чергу, відсутність письмової форми такого договору в силу цитованих приписів цивільного законодавства не нівелює правових наслідків, що виникають з такого договору, зважаючи на те, що відсутність письмових примірників договору доручення між позивачем та відповідачем-2 не свідчить про його недійсність. 42.Суд зауважує про те, що законодавство не містить вказівок щодо недійсності умов договору доручення в разі недодержання письмової форми договору. Рівнозначний характер довіреності та відповідного договору підкреслюється, приміром, у частині 3 статті 243 ЦК України, згідно з якою повноваження комерційного представника можуть бути підтверджені письмовим договором між ним та особою, яку він представляє, або довіреністю. 43.Отже, беручи до уваги процесуальні позиції сторін у справі, що розглядається, за відсутності окремого письмового договору доручення, послідовним, на переконання суду, буде висновок про наявність між позивачем та відповідачем-2 зобов`язальних правовідносин, що виникли на підставі договору доручення, укладеного в усній формі. 44.Прийнятність означеного підходу для оцінки спірних правовідносин підтверджується, зокрема, й тим, що договір доручення, будучи консенсуальним, опосередковує собою внутрішні відносини між довірителем і повіреним, а тому сам по собі жодного правовідношення для третіх осіб не має. Основою для них є повноваження, якими довіритель наділив повіреного. При цьому формою об`єктивації таких повноважень є довіреність, видана на виконання договору доручення. 45.Згідно з частиною 1 статті 240 ЦК України представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. 46.Частиною 2 цієї ж статті ЦК України встановлено, що представник, який передав своє повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника). Невиконання цього обов`язку покладає на особу, яка передала повноваження, відповідальність за дії замісника як за свої власні. 47.Якщо замісник повіреного був указаний у договорі доручення, повірений не відповідає за вибір замісника та за вчинені ним дії (частина 3 статті 1005 ЦК України). 48.За змістом частини 4 статті 1005 ЦК України якщо договором доручення не передбачена можливість вчинення дій замісником повіреного або така можливість передбачена, але замісник у договорі не вказаний, повірений відповідає за вибір замісника. 49.Системний аналіз наведеного правового регулювання дозволяє суду стверджувати про те, що обсяг відповідальності повіреного та замісника залежить, зокрема, від факту визначення сторонами договору доручення особи замісника. 50.Так, якщо повірений та довіритель погодили особу замісника, то сам повірений не відповідає ані за вибір замісника, ані за вчинені ним дії. 51.Натомість якщо сторони договору погодили можливість вчинення передоручення без узгодження особи замісника, то повірений несе відповідальність за вибір особи замісника. 52.Цитовані положення статті 1005 ЦК України не дають прямої відповіді на питання про відповідальність повіреного за дії, вчиненні замісником, обраного самим повіреним в порядку передоручення. 53.Проте в такому разі, суд вважає, що питання відповідальності за дії обраного повіреним замісника має вирішуватися із урахуванням правила, передбаченого частиною 2 статті 240 ЦК України, тобто залежно від повідомлення довірителя про факт передоручення та особу замісника. 54.У цьому контексті суд звертає увагу на те, що наслідком передоручення є вступ у правовідносини з довірителем нового суб`єкта (замісника). Між тим, в результаті передоручення первісний договір, як і зобов`язання, що виникло на його підставі, не припиняються, тобто повірений залишається зобов`язаним суб`єктом. Передоручення не є підставою для припинення зобов`язання та укладеного договору. 55.Тобто вступ замісника у правовідносини з довірителем не є обставиною, яка безумовно свідчить про відсутність підстав для подальшої відповідальності повіреного. 56.У вимірі фактичних правовідносин суд з`ясував те, що 27.08.2020 позивач видала довіреність №745, якою уповноважила відповідача-2 представляти її інтереси з правом передоручення. Отже, відповідач-2 мав право передоручати виконання дій, що становлять предмет договору доручення. При цьому доказів того, що позивачкою та відповідачем-2 було завідомо погоджено особу замісника матеріали справи не містять. Натомість, як слідує зі змісту довіреності №745 від 27.08.2020, передоручення може відбуватися на користь третіх осіб. 57.Таким чином, потенційних замісників позивачкою та відповідачем-2 персоніфіковано не було. 58.Реалізуючи можливість передоручення, відповідач-2 видав на відповідача-1 довіреність №553 19.05.2023, якою уповноважив її представляти інтереси позивачки, в тому числі надавши право укладати договір купівлі-продажу квартирою [ADDRESS] . 59.Суд з`ясував, що згадана квартира була відчужена на підставі договору купівлі-продажу від 26.05.2023 №2480, однак грошові кошти в розмірі 1457139,48 грн. так і не були передані позивачці. Відчуження квартири здійснила відповідач-1, яка діяла в порядку передоручення. 60.Суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять доказів повідомлення позивачки до відчуження належної їй квартири про вчинення відповідачем-2 передоручення та надання відомостей про особу замісника. 61.Як наслідок, суд констатує про те, що в силу приписів частини 2 статті 240 ЦК України відповідач-2 за обставин цієї справи несе відповідальність за дії відповідача-1 як за свої власні. 62.Беручи до уваги викладене, суд констатує про необхідність стягнення з відповідача-2 на користь позивачки грошових коштів у розмірі 1457139,48 грн. за продаж вищевказаної квартири. 63.Суд відхиляє твердження відповідача-2 про те, що грошові кошти, отримані після продажу згаданої квартири, він не передавав, оскільки очікував звернення самої позивачки після її повернення до України, зважаючи на положення статті 1006 ЦК України, в силу яких повірений зобов`язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. 64.У свою чергу, позовні вимоги до відповідача-1 слід залишити без задоволення, зважаючи на те, що вона не являється належним відповідачем у цій справі. V. Висновки за результатами розгляду справи 65.Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 66.Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 67.Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). 68.Підсумовуючи викладене, суд доходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог. VІ. Судові витрати 69.Згідно з частиною 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 70.Частиною 3 статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. 71.Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 72.За правилами частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 73.За обставин цієї справи суд встановив наявність підстав для часткового задоволення позову. При цьому грошові кошти слід стягувати з відповідача-2. Із урахуванням викладеного суд доходить до переконання про те, що з відповідача-2 на користь позивачки слід стягнути судовий збір в розмірі 13420 грн., сплачений за подання позовної заяви. Крім того, з відповідача-2 потрібно стягнути судовий збір за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 536,80 грн. згідно з платіжною квитанцією 9695-4308-9794-2942 від 20.09.2023. 74.Таким чином, з відповідача-2 на користь позивача потрібно стягнути 13956,80 грн. сплаченого судового збору за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову. 75.З приводу стягнення адвокатських витрат суд зазначає про таке. 76.Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». 77.За визначенням, наведеним у статті 1 цього Закону, договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. 78.Згідно з частиною 1 статті 26 цитованого Закону адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги. 79.Відповідно до положень статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. 80.З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру або погодинної оплати. 81.Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. 82.Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. 83.Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. 84.Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. 85.Вказане узгоджується із правовим висновком відображеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 по справі №922/1964/21. 86.Відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. 87.Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 141 ЦПК України). 88.Отже, відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено. 89.Вказане узгоджується із правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 21.01.2021 по справі № 280/2635/20 та від 03.10.2019 по справі №922/445/19. 90.Екстраполюючи викладене на обставини цієї справи, суд вказує на те, що відносини представництва між позивачкою та її представницею виникли на підставі договору про надання правової допомоги №07/23 від 04.07.2023. 91.Пунктом 4.1. цього договору передбачено сплату клієнтом адвокату гонорару згідно з домовленістю. 92.На підтвердження заявленої до стягнення суми адвокатських витрат представник позивача долучила копію додаткової угоди №1 від 14.08.2023 до договору №07/23 від 04.07.2023, а також акт приймання-здачі виконаних робіт від 17.11.2023 до договору №07/23 від 04.07.2023. 93.Зі змісту пунктів 1.1. та 1.2. додаткової угоди №1 від 14.08.2023 слідує, що позивач та її представник погодили, що розмірі гонорару адвоката становить 25000 грн. Вказана сума є платою за надання юридичних послуг у межах судової справи №308/13544/23. Означена сума включає розрахунки за усну консультацію, підготовку позовної заяви, заперечення на відзив, підготовку інших процесуальних документів, а також прийняття участі в судовому засіданні по справі. 94.Відповідно до пункту 1.3. цієї угоди клієнт зобов`язується здійснити розрахунок за виконані послуги після підписання акту приймання-здачі виконаних робіт та після ухвалення рішення по справі №308/13544/23. 95.Долученим актом від 17.11.2023 сторони договору про надання правової допомоги №07/23 від 04.07.2023 підтвердили зміст виконаної роботи та їх договірну цін (25000 грн.). 96.За змістом частини 1 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 97.Відповідно до\~частини 2\~статті 137\~ЦПК України\~за результатами\~розгляду справи\~витрати на\~правничу допомогу\~адвоката підлягають\~розподілу між\~сторонами разом\~із іншими\~судовими витратами.\~Для цілей\~розподілу судових\~витрат: 1)\~розмір витрат\~на правничу\~допомогу адвоката,\~в тому\~числі гонорару\~адвоката за\~представництво в\~суді та\~іншу правничу\~допомогу,\~пов`язану зі\~справою,\~включаючи підготовку\~до її\~розгляду,\~збір доказів\~тощо,\~а також\~вартість послуг\~помічника адвоката\~визначаються згідно\~з умовами\~договору про\~надання правничої\~допомоги та\~на підставі\~відповідних доказів\~щодо обсягу\~наданих послуг\~і виконаних\~робіт та\~їх вартості,\~що сплачена\~або підлягає\~сплаті відповідною\~стороною або\~третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 98.Частиною 3 статті 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 99.Розмір витрат\~на оплату\~послуг адвоката\~має бути\~співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);\~2)\~часом,\~витраченим адвокатом\~на виконання\~відповідних робіт\~(надання\~послуг); 3)\~обсягом наданих\~адвокатом послуг\~та виконаних\~робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 137 ЦПК України). 100.Згідно з\~частинами 5\~та 6\~цієї ж\~статті ЦПК\~України у\~разі недотримання\~вимог частини\~четвертої цієї\~статті суд\~може,\~за клопотанням\~іншої сторони,\~зменшити розмір\~витрат на\~правничу допомогу,\~які підлягають\~розподілу між\~сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 101.Отже, процесуальним законодавством передбачено механізм зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката шляхом подання відповідного клопотання. Слід зауважити, що на сторону, яка подає клопотання про зменшення витрат, покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат. 102.При цьому суд наголошує на тому, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. 103.Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. 104.За обставин цієї справи жодних заперечень з приводу розміру адвокатських витрати з підстав їх неспівмірності чи захищеності не надходило. 105.Таким чином, суд доходить до висновку про необхідність стягнення витрат на професійну правничу допомогу з відповідача-2 на користь в позивачки в заявленому нею розмірі.

Outcome: partial