Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-09 00:00:00

Позивач звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до Новомосковської міської ради, в якому просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме: що [PERSON] , [INFO] , проживала однією сім`єю з [PERSON] , яка померла [INFO] , однією сім`єю з 1998 року по день відкриття спадщини, тобто по [INFO] . В обґрунтування позову позивач посилався на те, що з 1998 року по 26 грудня 2022 року вона проживала разом з [PERSON] , який помер [INFO] , як чоловік та дружина за адресою: [ADDRESS] . Разом з ними також до дня своєї смерті, а саме до [INFO] проживала мати [PERSON] - [PERSON] . З 1998 року вони з [PERSON] проживали однією сім`єю, вели спільно господарство. З метою оформлення своїх спадкових прав, позивач звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері її цивільного чоловіка, однак у вчиненні нотаріальної дії було відмовлено, через відсутність її реєстрації за місцем проживання спадкодавця. У зв`язку з тим, що іншим чином ніж рішенням суду [PERSON] не може захистити свої права, вимушена звернутися до суду з позовом. Відповідач відзив на позов не подав. Ухвалою суду від 04 вересня 2023 року відкрите провадження у справі. Ухвалою суду від 10 жовтня 2023 року зобов`язано Першу Новомосковську районну державну нотаріальну контору Дніпропетровської області надати суду копію спадкової справи, що відкрита після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою суду від 14 листопада 2023 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник відповідача Новомосковської міської ради відзив на позов не подав, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи Першої Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши підстави позову, докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] у віці 80 років, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Новомосковську реєстраційної служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції в Дніпропетровській області 02 червня 2014 року складений відповідний актовий запис № 468. З копії спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , вбачається, що: [PERSON] по день смерті була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що вбачається з відповіді Виконавчого комітету Новомосковської міської ради № 897/0/2-23 від 17 березня 2023 року. Разом з [PERSON] було зареєстровано 0 осіб. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . З заявою про відкриття спадщини після смерті [PERSON] звернулася [PERSON] . Спадкодавець на випадок своєї смерті залишила заповіт на ім`я [PERSON] . З заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулася [PERSON] , як особа, яка постійно проживала зі спадкодавцем. Інші спадкоємці з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не зверталися. 17 березня 2023 року постановою державного нотаріуса Новомосковської районної державної нотаріальної контори позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [INFO] [PERSON] у зв`язку з тим, що заява про прийняття спадщини подана [PERSON] після спливу строку дл прийняття спадщини; крім того з наданих нею документів не вбачається, що [PERSON] не вбачається підстав для закликання її до спадкоємства за законом. З актів від 26 березня 2019 року та 06 грудня 2021 року про фактичне проживання, складених комісією у складі: старшого інспектора реєстрації та обліку громадян виконкому Новомосковської міської ради та двох сусідів; а також від 06 грудня 2021 року про фактичне проживання, складених комісією у складі: голови квартального комітету № 2 м.Новомосковська та трьох сусідів, вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , мешкала [PERSON] , разом з нею проживав її син [PERSON] , а з 1998 року з ними також мешкала цивільна дружина [PERSON] - [PERSON] . Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. За змістом ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до вимог ст.ст. 76-80 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Підставами звільнення від доказування відповідно до вимог ст. 82 ЦПК України є обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. За змістом статті 83 ЦПК України - сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Відповідно до ст. 124 Конституції України, ст. 15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Нормою ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України, визначено, що право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом. У свою чергу глава 24 ЦК України регламентує набуття права власності. У відповідності до п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У відповідності до ст. 315 ЦК України, суд розглядає справи про встановлення фактів, які мають юридичне значення, у тому числі, відповідно до 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Постанова Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» надає роз`яснення, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч.2 ст.3 СК України, про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільними побутом, мають взаємні права та обов`язки. Як зазначає позивач у позові та підтверджується матеріалами справи, з 1998 року позивач [PERSON] мешкала однією сім`єю як чоловік і дружина з [PERSON] , який помер [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Вказане домоволодіння належало матері [PERSON] - [PERSON] , яка мешкала в ньому до дня своєї смерті - [INFO] . Вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, що також підтверджується актами, довідками, спільними фотографіями та наявними у позивача оригіналами правовстановлюючих документів на спадкове майно. Отже, в судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що позивач проживала зі спадкодавцем [PERSON] , не менше п`яти років до часу відкриття спадщини тобто до [INFO] , вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. А тому вимоги позивача підлягають задоволенню в цій частині. В іншій частині позовних вимог [PERSON] - належить відмовити, тому як її проживання у вказаному домоволодіння пов`язане зі спільним проживанням з [PERSON] , як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, що передбачається Сімейним Кодексом України, який діє з 01 січня 2004 року. На підставі викладеного,

Outcome: partial