Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-23 00:00:00

У серпні 2023 року до суду звернулась [PERSON] з позовом в якому прохала в порядку розподілу спільного майна подружжя стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію у розмірі 139325 грн. як частку від вартості автомобіля CHEVROLET CRUZE 2011року випуску та стягнути судові витрати. Ухвалою від 07.08.2023р. провадження у справі було відкрито. 04.09.23р. надійшов відзив [PERSON] за яким він позовні вимоги не визнав. Зазначив що спірний автомобіль дійсно було придбано під час шлюбу між сторонами за спільні кошти подружжя однак 09.02.22р. проведено розподіл в добровільному порядку спільного майна подружжя шляхом продажу спірного автомобіля позивачкою відповідачу. Також звернув увагу на той факт що сторони припинили шлюбні відносини з листопада 2021 року а шлюб було розірвано 22.02.22 року. Прохав відмовити в задоволенні позову та стягнути з відповідачки на свою користь судові витрати. 14.09.23р. надійшла відповідь на відзив згідно до якого [PERSON] наполягала на своїх позовних вимогах оскільки більшу частину коштів на придбання спірного автомобілю надавала мати позивачки , ніякого добровільного розподілу спільного майна подружжя не було оскільки вона вважала що відбувається формальне переоформлення автомобіля з неї на відповідача. Також зазначила що в подальшому [PERSON] без її згоди здійснив продаж спірного автомобілю та його оцінку для визначення дійсної вартості автомобілю нею було здійснено правомірно. 25.09.23р. судом було отримано заперечення на позовну заяву за яким відповідач стверджував що позивачка свідомо та добровільно здійснила відчуження належної їй частки в спільному майні подружжя. Ухвалою від 11.10.23 року закрито підготовче провадження та судову справу було призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом свої вимоги підтримав. Позивачка в судовому засіданні пояснила що дійсно з листопада 2021 року шлюбні стосунки між сторонами було припинено. Спірний автомобіль придбався на спільні кошти подружжя хоча більшу частину давала її мати. Переоформлення автомобілю в сервісному центрі відбулось за участі сторін однак вона вважала що це формальність і підписувала документи що їм виніс «бігунок» не читаючі їх. Про те що відбувся продаж нею спірного автомобіля відповідачу їй не відомо. Ніяких коштів за цим договором вона від відповідача не отримувала. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечували посилаючись на обставини вказані у відзиві на позовну заяву. Прохали відмовити в задоволенні позовних вимог та стягнути на користь [PERSON] витрати на правову допомогу у сумі 31600 грн. Суд, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, допитавши свідків, встановив наступне. Судом встановлено, оскільки не оспорюється сторонами та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.01.2012 р. по 22.02.22 р. В період шлюбу подружжям було придбано автомобіль CHEVROLET CRUZE 2011року випуску д/н [NUMBER] зареєстровано на [PERSON] . Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з положеннями частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи. У постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі №6-3037цс15 вказано, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного Кодексу України та ст. 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч. 4 ст. 65 СК). При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Верховний Суд зазначив, що тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та підтверджена висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. 26.01.22року за позовом [PERSON] було відкрито провадженні у справі про розірвання шлюбу між сторонами. Шлюб між сторонами було розірвано 22.02.22 року згідно до рішення Ленінського р/с м. Харкова. Судом було встановлено що 09.02.22р. на підставі договору купівлі-продажу укладеного в регіональному сервісному центрі МВС в Харківській області № 6350/2022/3097944 [PERSON] продала належний їй автомобіль CHEVROLET CRUZE 2011року випуску [PERSON] . Зазначений правочин відбувся після відкриття провадження в справі про розірвання шлюбу та до винесення судового рішення про розірвання шлюбу. Згідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. На час розгляду справи у суді вказаний правочин є чинним. Таким чином у суду відсутні підстави вважати що спірний автомобіль є спільним майном подружжя який підлягає розподілу оскільки було припинено правовий режим спільного майна з 09.02.22року. Таким чином позовні вимоги задоволенню не підлягають та судові витрати залишаються за позивачкою. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з положеннями ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Представником відповідача було заявлено про наявність судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи. Розмір судових витрат на правову допомогу визначено представником відповідача у 31600 грн. Відповідно принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з реальності та розумності розміру таких. При визначенні суми відшкодування понесених особою витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Вказані критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Враховуючи усе вищенаведене в сукупності, суть спору та причини виникнення такого, виходячи із встановленої реальності участі адвоката та її необхідності, а також з урахуванням очевидної неспівмірності заявленого розміру витрат на правничу допомогу, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 15 000 грн., які необхідно стягнути з позивача на користь відповідача. Такий розмір витрат на оплату послуг адвоката відповідатиме критеріям, закріпленим ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: approved