Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-10 00:00:00

Керівник Дніпровської окружної прокуратури міста Києва Дейнека С.В. 30.06.2021 року звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідачів. В обґрунтування позову вказує, що Дніпровською окружною прокуратурою міста Києва під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні за фактами заволодіння невстановленими особами об`єктами нерухомого майна у місті Києві встановлено підстави для представництва інтересів територіальної громади щодо визнання спадщини відумерлою квартирою, якою заволоділи незаконним шляхом. Зокрема, було встановлено, що за місцем свого постійного проживання по [ADDRESS] [INFO] помер [PERSON] , [INFO] . Померлому [PERSON] на праві приватної власності належала однокімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 34,4 кв.м., житловою 16,4 кв.м. на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 01.05.1993, виданого Державним комунальним підприємством «Житлофонд» Мінського району м. Києва на підставі розпорядження №14 від 01.05.1993. На час смерті у спірній квартирі він був зареєстрований один. На час смерті [PERSON] перебував у шлюбі із [PERSON] . У Спадковому реєстрі наявна інформація щодо померлого [PERSON] , зокрема, про заповіт від 20.02.1998, посвідчений за №2-766 (номер у спадковому реєстрі №520849) Двадцять першою київською державною нотаріальною конторою; а також інформація про спадкову справу №13-2015, заведену Двадцять першою київською державною нотаріальною конторою (номер у спадковому реєстрі №56994870). Згідно вказаної спадкової справи №13-2015 до майна померлого [INFO] [PERSON] із заявою про прийняття спадщини 16.01.2015 звернулась тільки дружина померлого - [PERSON] , [INFO] , як єдиний спадкоємець за заповітом від 20.02.1998, згідно якого [PERSON] заповів усе своє майно [PERSON] . Ніхто інший із заявами про прийняття спадщини, окрім [PERSON] , не звертався; свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] станом на момент його смерті була його дружина - [PERSON] . Відповідного свідоцтва про право на спадщину [PERSON] не одержала, що, однак, не позбавляє її як спадкоємця права на спадщину. Проте, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] за місцем свого постійного проживання по [ADDRESS] . Відповідно до інформації Дніпровського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану та Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві перевіркою актових записів про народження, шлюб, зміну імені та смерть у Державному реєстрі актів цивільного стану виявлено тільки інформацію про те, що [PERSON] була одружена з [PERSON] , [INFO] (актовий запис про шлюб №420 від 14.05.1977), який помер [INFO] . Інших осіб, які є родичами або членами сім`ї померлої [PERSON] , не встановлено. У Спадковому реєстрі (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) інформація щодо [PERSON] відсутня, тобто жодна особа спадщину після померлої [PERSON] не прийняла. Проте, згідно інформації зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) встановлено, що 23.03.1981 Шостою київською державною нотаріальною конторою посвідчено заповіт [PERSON] , [INFO] (номер у спадковому реєстрі 647262, номер в реєстрі нотаріальних дій 4-971), який є чинним. Крім того, 29.01.1998 Десятою київською державною нотаріальною конторою посвідчено заповіт [PERSON] , [INFO] (номер у спадковому реєстрі 203900, бланк ААК 717011, номер нотаріальних дій 1у-141), який є чинним. Згідно вказаних заповітів, [PERSON] за своє життя заповідала паєнагромадження та вказану квартиру [PERSON] , який, помер раніше за спадкодавця. Таким чином, спадкоємці за законом та заповітом у померлої [PERSON] відсутні. Враховуючи те, що після смерті [PERSON] ніхто спадщину не отримав, квартира [ADDRESS] вважають, що має бути визнана відумерлою спадщиною і перейти до територіальної громади міста Києва. Проте, під час збору матеріалів для подання відповідної заяви про визнання спадщини відумерлою, окружною прокуратурою встановлено, що невстановлені особи незаконно заволоділи цією квартирою на підставі неіснуючих документів. Так, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дашицькою Л.Л. право власності на квартиру [ADDRESS] 11.03.2021 зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 29.10.2004, посвідченого приватним нотаріусом Олексюк Ю.Е. під №1962. Згідно змісту цього договору дарування квартири від 29.10.2004, викладеного на бланку нотаріального документа ВВО №170524, посвідченого приватним нотаріусом Олексюк Ю.Е. під №1962, [PERSON] начебто подарував вказану квартиру [PERSON] . Проте, право власності на цю квартиру за [PERSON] , всупереч вимогам ст. 182 ЦК України, не було предметом державної реєстрації, зокрема, у КП «Київському міському бюро технічної інвентаризації», яке на той час було уповноваженим органом у цій сфері. У подальшому, [PERSON] продав цю квартиру [PERSON] згідно договору купівлі-продажу квартири від 17.03.2021, посвідченого приватним нотаріусом Дашицькою Л.Л. під № 90. Зазначають, що договір дарування квартири від 29.10.2004, на підставі якого первинно було зареєстровано право власності на спірну квартиру за [PERSON] тільки у 2021 році, сторонами не укладався. Вважають, що державна реєстрація права власності на вказану квартиру за [PERSON] , здійснена незаконно, тому вона підлягає скасуванню, спадщина після смерті [PERSON] у виді спірної квартири підлягає визнанню відумерлою та витребуванню від [PERSON] на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради Просять суд скасувати державну реєстрацію права власності, оформлену записом про право власності №40988549 від 11.03.2021(рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно №57090589 від 15.03.2021) про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2312374180000); визнати однокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 34,4 кв.м., житловою площею 16,4 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2312374180000) відумерлою спадщиною після смерті [INFO] [PERSON] , [INFO] , та передати її територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради; витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2312374180000). Стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь Київської міської прокуратури сплачену суму судового збору в розмірі 22 182,04 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді Яценко Н.О. Ухвалою від 06.07.2021 року по справі відкрито загальне позовне провадження. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Никифоров Д.О. подав відзив на позов в якому посилається на те, що позивач пропустив строк позовної давності. [INFO] помер [PERSON] який був власником спірної квартири. За життя [PERSON] склав заповіт від 20.02.1998 року відповідно до якого квартиру заповів своїй дружині [PERSON] , яка 16.01.2015 року звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте в порушення ст. 1297 ЦК України не звернулася до нотаріуса за видачею їй свідоцтва про право на спадщину на таке майно, а тому вважає, що власником квартири [ADDRESS] продовжував залишатися [PERSON] . Через рік після відкриття спадщини нерухоме майно не було прийнято та зареєстроване спадкоємцем у встановленому законом порядку. За вказаних обставин вважає, що відповідно до ст.1277 ЦК України Київська міська рада мала право подати заяву про визнання спадщини відумерлою. Зазначає, що строк позовної давності встановлений ст.257 ЦК України сплив 06.08.2018 року, позивач звернувся до суду після спливу строків позовної давності - лише 30.06.2021 року, тобто через 6 років після того, коли Київська міська рада могла довідатися про порушення свого прав. Посилаючись на ч.3 ст.267 ЦК України відповідач заявляє суду про сплив строку позовної давності та про необхідність відмовити у задоволенні позову на цій підставі. Звертав увагу суду, що протягом трьох років з дня, коли Київська міська рада отримала право на звернення із заявою про визнання спадщини відумерлою, міська рада не здійснила жодних необхідних дій для подання такої заяви. В свою чергу, органи прокуратури за цей період не перевірили дії міської ради щодо оспорюваного майна. Також вважав, що керівник Дніпровської окружної прокуратури міста Києва не є належним представником Київської міської ради, так як захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Зазначає, що позивач не довів підстав для витребування майна від добросовісного набувача. 29.10.2004 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири. Відповідно до позиції позивача, оспорюване майно вибуло з володіння [PERSON] не з його волі. І на думку позивача саме [PERSON] незаконно заволодів квартирою на підставі неіснуючих документів. У правовідносинах, що склались, позивач визнає [PERSON] добросовісним набувачем. Вказує, що позивач жодним чином не довів відсутність волі [PERSON] при укладенні договору дарування квартири від 29.10.2004 року. Експертиза, надана позивачем не робить висновку про підроблення підпису або загалом про відсутність волі [PERSON] при укладенні договору дарування. Інші докази, що містяться в матеріалах справи також не підтверджують вказаних обставин. Окрім того, вважає, що позивач не довів відсутність права [PERSON] відчужувати майно. Оспорюване майно перебувало у власності [PERSON] на підставі дійсного договору та в подальшому відчужено [PERSON] . На квартиру не було накладено жодних обтяжень, заборон або обмежень розпорядження та/або користування нерухомим майном. В матеріалах справи міститься копія Договору дарування квартири від 29.10.2004 року. На договорі вказана інформація про посвідчення договору приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Олексюк Ю.Е. Окрім цього, вказана інформація про реєстрацію договору в реєстрі за номером 1962 та стоїть підпис та печатка нотаріуса, а тому вважає, що сторони дотрималися вимоги щодо нотаріального посвідчення договору. Відсутність запису про посвідчення договору дарування вважає, що не підтверджує нікчемність правочину. Саме у нотаріуса є обов`язок вести зазначений реєстр і невнесення запису про вчинення нотаріальних дій до реєстру для реєстрації нотаріальних дій вважає помилкою приватного нотаріуса та не спричиняє наслідків недодержання форми правочину. Також зазначає, що експертиза не підтверджує нікчемність правочину та відсутність волі [PERSON] . Просив суд в задоволенні позову відмовити. Представником прокуратури подано відповідь на відзив в якому посилається на те, що [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулася у встановлені законом строки і незалежно від часу прийняття спадщини спадщина належить спадкоємцю з часу відкриття; відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Сам факт смерті спадкоємців, як власників спірної квартири, не порушив жодного права територіальної громади м.Києва. Із фактом смерті особи, яка немає спадкоємців, чинне законодавства пов`язує лише обов`язок відповідного органу місцевого самоврядування звернутися через рік до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою. Вказаний обов`язок Київською міською радою вчасно виконаний не був, саме тому із позовною заявою звернулась окружна прокуратура відповідно до вимог ст.131-1 Конституції України та ст.23 Закону України «Про прокуратуру». Право територіальної громади столиці на спірну квартиру було порушено саме після того, як первинне право власності на спірну квартиру було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дашицькою Л.Л. 11.03.2021 за [PERSON] на підставі підробного договору дарування квартири від 29.10.2004, посвідченого начебто приватним нотаріусом Олексюк Ю.Е. під № 1962 і із позовом окружна прокуратура в інтересах Київської міської ради звернулась в межах строків, передбачених ст.261 ЦК України. Звертаючись з даним позовом Дніпровська окружна прокуратура міста Києва діє в межах повноважень визначених Конституцією України та Законом України «Про прокуратуру». Витребування спірної квартири від відповідача відповідає вимогам діючого законодавства України, а тому просить суд позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] подав заперечення на відповідь на відзив в яких посилався на наявність підстав для застосування строків позовної давності, відсутність підстав у Дніпровської окружної прокуратури для звернення до суду із цим позовом. Вважає, що позивач не обгрунтував факт нікчемності договору дарування квартири, відповідно відсутні підстави для витребування спірної квартири у [PERSON] 18.12.2021 року по справі проведено підготовче судове засідання. В судових засіданнях представник Дніпровської окружної прокуратури міста Києва позовні вимоги підтримував, з обставин викладених у позові та просив суд позов задовольнити. Представник позивача Київської міської ради в судові засідання не з`являвся про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку, подав заяву в якій просив суд позов задовольнити та провести розгляд справи без його участі. Суд вважає за можливе провести розгляд справи без участі позивача. Представник відповідача [PERSON] в судових засіданнях проти задоволення позову заперечував, просив застосувати строки позовної давності, відмовити в позові. В судові засідання призначені на 02.11.2023 року на 12 год. та 11.12.2023 року на 12 год відповідач [PERSON] та її представник не з`являлися, про розгляд справи повідомлені належним чином, суд вважає за можливе закінчити розгляд справи без їх участі. Відповідач [PERSON] в судові засідання неодноразово не з`являвся, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку, відзив на позов не подав, суд вважає за можливе проводити розгляд справи без його участі. Вислухавши пояснення представника прокуратури та представника відповідача [PERSON] - адвоката Руденка С.С., дослідивши письмові докази по справі, суд доходить до наступного висновку. В ході розгляду справи встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , який на час смерті був зареєстрований та проживав в кв. [ADDRESS] . (а.с.20,21, 26, 34 т.1) Померлому [PERSON] на праві приватної власності належала однокімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 34,4 кв.м., житловою 16,4 кв.м. на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 01.05.1993, виданого Державним комунальним підприємством «Житлофонд» Мінського району м. Києва на підставі розпорядження №14 від 01.05.1993. Зазначене право власності зареєстровано Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» під № 470 від 19.05.1993. (а.с.22-24 т.1) Власником особових рахунків для нарахування плати за житлово-комунальні послуги за вказаною адресою є [PERSON] ; також обліковується заборгованість за спожиті послуги у значному обсязі, оплати за житлово-комунальні послуги за цією адресою надходили у травні 2018 року. (а.с.27 т.1) На момент смерті [PERSON] перебував у шлюбі із [PERSON] (а.с.30-31, 40 т.1) У Спадковому реєстрі (заповіти/спадкові договори; спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) наявна інформація щодо померлого [PERSON] , зокрема, про заповіт від 20.02.1998, посвідчений за № 2-766 (номер у спадковому реєстрі №520849) Двадцять першою київською державною нотаріальною конторою; а також інформація про спадкову справу №13-2015, заведену Двадцять першою київською державною нотаріальною конторою (номер у спадковому реєстрі № 56994870). (а.с.28-29 т.1) Згідно вказаної спадкової справи №13-2015 до майна померлого [INFO] [PERSON] із заявою про прийняття спадщини 16.01.2015 звернулась тільки дружина померлого - [PERSON] , [INFO] , як єдиний спадкоємець за заповітом від 20.02.1998, згідно якого [PERSON] заповів усе своє майно [PERSON] (а.с.33 т.1) Ніхто інший із заявами про прийняття спадщини, окрім [PERSON] , не звертався; свідоцтво про право на спадщину не видавалось. (а.с.35 т.1) Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкоємця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. (ст.1218 ЦК України). Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Положеннями ч.1 ст.1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про права на спадщину на нерухоме майно. Частиною 1 ст.1298 ЦК України визначено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Разом з тим, частиною п`ятою статті 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, а тому, право власності на квартиру [ADDRESS] фактично перейшло до [PERSON] на підставі спадкування за заповітом. Відповідного свідоцтва про право на спадщину [PERSON] не одержала, що, однак, не позбавляє її як спадкоємця права на спадщину згідно вимог ч. 3 ст. 1296 ЦК України. Відповідно до ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Проте, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] за місцем свого постійного проживання по [ADDRESS] .(а.с.37 т.1) За інформацією Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації та ЖБК «Оперний-2» за вказаною адресою з 04.10.1973 була зареєстрована та проживала тільки одна особа - [PERSON] , 1938 р.н. (а.с.38 т.1) Згідно актового запису про смерть №10974 від 03.07.2018, виданого Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) заявником щодо реєстрації смерті [PERSON] був співробітник Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи; свідоцтво про смерть не видавалось; причина смерті не встановлена через гнильні зміни трупа. (а.с.37 т.1) Відповідно до інформації Дніпровського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану та Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві перевіркою актових записів про народження, шлюб, зміну імені та смерть у Державному реєстрі актів цивільного стану виявлено тільки інформацію про те, що [PERSON] була одружена за [PERSON] , [INFO] (актовий запис про шлюб №420 від 14.05.1977). (а.с.40 т.1) Проте, [PERSON] , [INFO] , як вже зазначено вище, помер [INFO] (актовий запис про смерть №1265 від 05.08.2014). У Спадковому реєстрі (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) інформація щодо [PERSON] відсутня, тобто жодна особа спадщину після померлої [PERSON] не прийняла.( а.с.41-43 т.1) Проте, згідно інформації зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) встановлено, що 23.03.1981 Шостою київською державною нотаріальною конторою посвідчено заповіт [PERSON] , [INFO] (номер у спадковому реєстрі 647262, номер в реєстрі нотаріальних дій 4-971). Крім того, 29.01.1998 Десятою київською державною нотаріальною конторою посвідчено заповіт [PERSON] , [INFO] (номер у спадковому реєстрі 203900, бланк ААК 717011, номер нотаріальних дій 1у-141). Згідно вказаних заповітів, [PERSON] за своє життя заповідала паєнагромадження та вказану квартиру [PERSON] , який помер раніше за спадкодавця. Таким чином, спадкоємці за законом та заповітом у померлої [PERSON] відсутні. Зазначені вище обставини підтверджуються рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 08 липня 2020 року у справі №755/3251/20, яким задоволено заяву заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Київської міської ради про визнання спадщини відумерлою. Вказаним рішенням суд визнав відумерлою спадщину - однокімнатну квартиру [ADDRESS] після смерті [INFO] [PERSON] , [INFO] , та передав цю квартиру територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради. Рішення набрало законної сили 10.08.2020 та вже виконано - право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради. (а.с.46-52 т.1) Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску» проти Румунії» встановлено, що «існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Вказане рішення суду в силу ст. 82 ЦПК України має преюдиційне значення у розгляді цієї справи, оскільки у ньому встановлено, що після смерті [PERSON] спадкоємці відсутні. Відповідно до ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Статтею 338 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону. Враховуючи те, що після смерті [PERSON] ніхто спадщину не отримав є всі підстави для визнана відумерлою спадщини та переходу до територіальної громади міста Києва квартири [ADDRESS] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дашицькою Л.Л. право власності на квартиру [ADDRESS] 11.03.2021 зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 29.10.2004, посвідченого приватним нотаріусом Олексюк Ю.Е. під № 1962. (а.с.53 т.1) [PERSON] продав спірну квартиру [PERSON] від імені якої діяв [PERSON] згідно договору купівлі-продажу квартири від 17.03.2021, посвідченого приватним нотаріусом Дашицькою Л.Л. під №90. (а.с.55-58 т.1) В матеріалах справи міститься копія договору дарування спірної квартири від 29.10.2004 року в якому дарувальником зазначено [PERSON] а обдаровуваний - [PERSON] (а.с.59-60 т.1 ), який начебто посвідчив приватний нотаріус Олексюк Ю.Е., проте управління нотаріату Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) надало інформацію про те, що нотаріальна діяльність приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Олексюк Ю.Е. припинено з 24.02.2010; документи нотаріального діловодства та архів нотаріуса передано до Київського державного нотаріального архіву.(а.с.61 т.1) За інформацією Київського державного нотаріального архіву у справі 02-03 «Договори відчуження квартир та документи, на підставі яких вони посвідчувались» том №7 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Олексюк Ю.Е. від 29 жовтня 2004 року за реєстровим №1962 відсутній запис про посвідчення договору дарування квартири між [PERSON] та [PERSON] (а.с.62 т.1) 02.11.2021 року Дніпровською окружною прокуратурою отримано висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судово-технічної експертизи документів № 17476/17477/21-33 від 19.09.2021 року відповідно до якого спеціальний бланк нотаріального документу серії ВВО № 170524, на якому надрукований текст договору квартири від 29 жовтня 2004 року, сторонами якого вказані [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарований), щодо квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Олексюк Ю.Е. 29.10.2004 та зареєстрований в реєстрі за № 1962 не виготовлений шляхом монтажу за допомогою комп`ютерної або копіювально-розмножувальної техніки, а саме : захисна (фонова) сітка, герби України в верхній та нижній частині, лицевій та зворотній сторонах аркуша, орнамент по периметру, напис «Міністерство юстиції України», захисні волокна, знаки серії і номеру бланку виконані плоским (офсетним) способом друку, на відміну від безсумнівного зразка, в якому волокна знаходяться в товщі паперу, знаки номеру бланку виконані за допомогою високого способу друку (нумератором); позначення вихідних даних поліграфічного підприємства «ДП «ПК «Зоря» зам.117.2004-1» виконано за допомогою кольорових чорнил знакосинтезуючого пристрою із струминною технологією друку (принтера, багатофункціонального пристрою), на відміну від зразка, в якому ці реквізити виконані офсетним способом друку; водяні знаки виготовлені тиснення за допомогою рельєфної форми та не відповідають за малюнком знакам безсумнівного зразка; усі захисні елементи, які схожі на голографічні, є приклеєними на бланк та являють собою фольгу для гарячого тиснення із відповідними малюнками, що змінюють колір та сюжет малюнку при зміні кута зору; відтиск печатки приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Олексюк Ю.Е. на спеціальному бланку нотаріального документу серії ВВО № 170524, на якому надрукований текст договору дарування квартири від 29 жовтня 2004 року, сторонами, якого вказані [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарований) щодо квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Олексюк Ю.Е. 29.10.2004 та зареєстрований в реєстрі № 1962, нанесений за допомогою рельєфного кліше печатки, виготовленого з використанням знаків стандартного шрифту; спеціальний бланк нотаріального документу серії ВВО № 170524, на якому надрукований текст договору дарування квартири від 29 жовтня 2004 року, сторонами якого вказані [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарований), щодо квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Олексюк Ю.Е. 29.10.2004 та зареєстрований в реєстрі за № 1962 за своїми характеристиками не відповідає аналогічним процесуальним бланкам, що виготовляються на замовлення Міністерства юстиції України. (а.с.97-104 т.1) Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже судом встановлено, що договір дарування від 29.10.2004 року є підробним, про що свідчить інформаційний лист Київського державного нотаріального архіву (а.с.62) та висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судово-технічної експертизи документів № 17476/17477/21-33 від 19.09.2021 року (а.с.97-104 т.1). Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 203 Цивільного кодексу України містить вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних. Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ст. 719 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Зважаючи на те, що спірний договір дарування від 29.10.2004 нотаріусом не посвідчувався, то цей договір є нікчемним, тому немає підстав для визнання його недійсним в судовому порядку. Крім того, оскільки вищезазначений договір дарування квартири нотаріально не посвідчувався та не укладався, вказане свідчить про відсутність волевиявлення власника спірної квартири - [PERSON] на відчуження майна у порядку дарування. Згідно ч.ч. 3,4 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заявляв клопотання про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, до договір дарування спірної квартири датований 29.10.2004 року, а звернення до суду з позовом мало місце в 2021 році. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Неодноразово Велика Палата Верховного Суду висловлювала правову позицію щодо застосування строків позовної давності при вирішенні спорів про витребування майна із незаконного володіння на підставі статей 387, 388 ЦК України, та зазначала, що до таких спорів застосовується загальна позовна давність у три роки. За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому і в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17). Як убачається з матеріалів справи Дніпровською окружною прокуратурою міста Києва здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 12018100040006405 від 05.07.2018 року за ч.4 ст.190 КК України, за фактом заволодіння шахрайським шляхом квартирами у м.Києві. Таким чином, лише у ході досудового розслідування кримінального провадження та дослідження витребуваних документів можливо було прийти до висновку щодо реєстрації права власності на спірну квартиру за підробним документом. Державна реєстрація права власності на ім`я [PERSON] на квартиру [ADDRESS] за підробним договором дарування від 29.10.2004 року здійснена лише 11.03.2021 року. За таких підстав, суд вважає, що строк позовної давності в даній справі не пропущений Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.Відповідний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 10.05.2018 у справі №910/15993/16. Враховуючи, що первинну державну реєстрацію права власності на спірну квартиру здійснено на підставі нікчемного правочину, у суду є підстави для скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на спірну квартиру. За змістом ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор проводить державну реєстрацію припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства. У пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. За положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. В ході розгляду справи не встановлено, що [PERSON] чи-то [PERSON] вселялися у спірну квартиру, несли витрати по її утриманню тощо. Спірна квартира не є єдиним нерухомим майном відповідача [PERSON] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а тому витребування такого майна на користь позивача не призведе до порушення житлових прав відповідача [PERSON] та відповідатиме критерію справедливого балансу між загальним публічним інтересом територіальної громади столиці та правами відповідача. Отже, суд вважає, що спірна квартира підлягає витребуванню від [PERSON] як останнього власника на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради як дійсного власника в силу визнання спадщини відумерлою, оскільки таке майно вибуло з володіння дійсних власників (спочатку [PERSON] , а потім його спадкоємця - [PERSON] , а згодом - Київради). Тому не можна вважати, що за таких обставин матиме місце порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно із ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Так, згідно з ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. З урахуванням ст.ст. 1, 2, 6, 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», орган місцевого самоврядування представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Однак первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр. З урахуванням наведеного, висловленої Конституційним Судом України в рішенні від 8 квітня 1999 року №3-рп/99 позиції та відповідно до прямого припису ч. 4 ст. 23 Закону № 1697-VII, поняття «інтереси держави» є оціночним; у кожному конкретному випадку прокурор, який звертається до суду із заявою, повинен обґрунтувати в суді наявність підстав для представництва інтересів держави (в тому числі публічних інтересів територіальної громади), але виключного переліку обставин, які можуть використовуватися, закон не передбачає. Незважаючи на те, й [PERSON] і [PERSON] померли більш, ніж три роки тому, проте Київською міською радою вказаний обов`язок вчасно не виконаний, не вжито заходів щодо звернення до суду із відповідною заявою в порядку ст.ст. 334-338 ЦПК України та оформлення права власності на спірну квартиру, що належала померлій [PERSON] . Враховуючи що, право власності на спірну квартиру було зареєстровано за іншою особою на підставі недійсних правоустановчих документів, тобто відбулось порушення інтересів територіальної громади, спірна квартира безконтрольно використовується невідомими особами. Без належного оформлення права власності на майно, неможливо здійснювати охорону та захист спірної квартири. Прокуратура листом від 23.11.2020 №10.34-50-8348ВИХ19 звернулась до Київської міської ради із відповідним повідомлення, згідно ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», про встановлений факт того, у померлої [PERSON] є ще одна квартира, яка може буди визнаною відмерлою спадщиною, та про можливість самостійного звернення до суду із відповідною заявою. Однак, у відповідь листом від 03.12.2020 №056/95/08/25479 Київрада в особі Департаменту будівництва та житлового забезпечення КМДА, який є уповноваженим органом, що здійснює представництво Київради у таких правовідносинах (згідно Порядку роботи з позовними заявами, рішеннями суду у справах, стороною яких є Київська міська рада, Київський міський голова та заступник міського голови - секретар Київради, затвердженого розпорядженням Київського міського голови від 17.11.2011 №225), повідомила прокуратуру про те, що заходи цивільно-правового характеру в інтересах територіальної громади не вживались та попросила звернутися із відповідною заявою до суду саме прокуратуру. Після встановлення окружною прокуратурою факту незаконної реєстрації права власності на вказану квартиру, прокуратура листом від 26.04.2021 №10.54-50-942вих-21 повторно звернулась до Київської міської ради із відповідним повідомлення згідно ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст.128 КПК України, про можливість ознайомитися із матеріалами відповідного кримінального провадження за цим фактом та звернення із цивільним позовом на захист інтересів територіальної громади, у тому числі у порядку цивільного судочинства. Однак, у відповідь листом від 06.05.2021 №056/95-08/9797 Київрада в особі Департаменту будівництва та житлового забезпечення КМДА, повторно повідомила прокуратуру про те, що заходи цивільно-правового характеру в інтересах територіальної громади не вживались та попросила звернутися із відповідною заявою до суду саме прокуратуру. Вказане свідчить про самоусунення відповідних органів місцевого самоврядування столиці від дієвого захисту майнових інтересів територіальної громади міста Києва. Таким чином, порушення інтересів держави в особі територіальної громади міста Києва у цьому випадку полягає в тому, що квартира, яка є предметом спору, не передана територіальній громаді столиці та нею заволоділи незаконним шляхом, що позбавляє Київську міську раду ефективно та виключно в інтересах територіальної громади розпоряджатись нею в інтересах громади, чим завдається шкода державі. Усі зазначені вище обставини свідчать про наявність порушень інтересів держави у розумінні статті 23 Закону України «Про прокуратуру», що, відповідно до ст. 131-1 Конституції України, а тому існують всі підстави для представництва місцевою прокуратурою інтересів держави в суді. З огляду на викладене, суд доходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, як законний та обгрунтований. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 4540 грн. та 17642 грн. з відповідача [PERSON] на користь Київської міської прокуратури. На підставі викладеного,

Outcome: approved