Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права користування житловим приміщенням та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою. У позовній заяві позивач просила визнати за нею право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] , зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні приміщенням квартирою [ADDRESS] для [PERSON] , шляхом надання вільного доступу до житла (наявність ключів від всіх вхідних дверей) та заборони виселення [PERSON] , заборони проведення відчуження нерухомості без наявності обтяження: «право на довічне користування квартирою [PERSON] , [INFO] ». В обґрунтування позовних вимог зазначила, що квартиру [ADDRESS] , житловою площею 17,5 кв.м., виділено на склад сім`ї з трьох осіб сім`ї [PERSON] , на підставі рішення виконавчого комітету Октябрської районної в м. Полтаві ради від 26 квітня 1988 року № 210, яким затвердили рішення житлової комісії № 8 від 25.04.1988 року, та рішення загальних зборів ЖБК «Дніпро» від 05.04.1988 року. На підставі вказаного рішення, було видано ордер на житлове приміщення № [NUMBER] від 30.05.1988 року на ім`я [PERSON] на сім`ю із трьох осіб на право зайняття житлового приміщення житловою площею 17,2 кв.м., що складається з однієї житлової кімнати у квартирі по [ADDRESS] , членами сім`ї власника є [PERSON] дружина та [PERSON] син. На підставі рішення Виконкому Октябрської районної Ради народних депутатів № 110 від 17.03.1998 року, виконкомом міської ради народних депутатів, управління житлово- комунального господарства 06 квітня 1998 року на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво № [NUMBER] на право особистої власності на житловий будинок. 06.04.1998 року в ПП ПБТІ «Інвентаризатор» за реєстровим номером 16082 на ім`я [PERSON] зареєстровано право власності у кооперативі «Дніпро» на квартиру [ADDRESS] . [PERSON] зазначає, що у лютому 2023 р. вона дізналась , що управління реєстрації, зняття реєстрації місця проживання фізичних за заявою власника квартири [PERSON] зняло її із реєстрації місця проживання за вказаною адресою на підставі ст. 18 Закону України « Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування реєстрації місця проживання в Україні» та згідно п.п.5п.50 Постанови Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 р. № 265 «Деякі питання декларування реєстрації місця проживання ведення реєстру територіальних громад». У вказаній квартирі вона фактично проживала весь час після видачі ордера , а зараз відповідач оскаржує її право на користування житлом, повідомляє її про необхідність виселення та звільнення житла. [PERSON] звертався зі скаргою до поліції, оскільки [PERSON] добровільно не залишила квартиру, вважав, що з цього приводу на нього чиняться з її боку протиправні дії. [PERSON] зазначає, у квартирі [ADDRESS] вона була зареєстрована з 13.06.1988 року, добровільно сплачує за комунальні послуги, підтримує нерухомість та всі комунікації у належному санітарному та технічному стані. Позивачка вказує, що отримує невелику пенсію і не має можливості орендувати житло, а після можливого виселення із вказаної квартири, фактично може залишитись безхатченком . Відповідач сам пішов із сім`ї, звернувся до Октябрського районного суду м. Полтави із позовом про розірвання шлюбу і вже після ухвалення судом рішення без її участі, почав їй погрожувати та наполягати на її виселенні. [PERSON] зазначає, що оскільки відповідач не визнає її право на проживання, змушена звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 14 червня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] та позивач [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні у задоволенні позову просив відмовити. Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено , що рішенням № 210 Про затвердження матеріалів житлової комісії і рішень загальних зборів членів житлово-будівельних кооперативів, затвердженого на засіданні виконавчого комітету Октябрської районної Ради народних депутатів від 26 квітня 1988 року ( протокол № 7), затверджено протокол житлової комісії № 8 від 25.04.88, рішення загальних зборів ЖБК «Дніпро» від 05.04.1988 року та зборів уповноважених ЖБК «Дніпро», якими виділити [PERSON] на склад сім`ї з трьох осіб однокімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.9). 30 травня 1988 року на ім`я [PERSON] на сім`ю із трьох осіб видано ордер № [NUMBER] на право зайняття житлового приміщення, житловою площею 17,2 кв.м., яка складається із однієї кімнати, а саме квартиру [ADDRESS] (а.с.11). 06 квітня 1998 року Виконавчим комітетом Полтавської міської ради народних депутатів на ім`я [PERSON] видано свідоцтво № [NUMBER] на право особистої власності на житловий будинок - квартиру [ADDRESS] (а.с.12). З копії технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , виданого КП ПБТІ «Інвентаризатор», вбачається, що право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] у ЖБК «Дніпро» зареєстровано за № 116-16082 (а.с.13). З копії карточки прописки вбачається, що [PERSON] з червня 1988 р. по 09.02.2023 р. була зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Підстава зняття з реєстрації: заява власника житла [PERSON] (а.с.17). З копії довідки виданої ЖБК «Дніпро» вбачається, що розрахунковий рахунок на квартиру [ADDRESS] відкрито на [PERSON] (а.с.44). З копії постанови Полтавського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року вбачається, що рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 березня 2023 року, яким розірвано шлюб укладений 27.04.1983 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 758, між [PERSON] та [PERSON] , залишено без змін (а.с.52-53). Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ст. 317 ч. 1, 2 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У той же час, відповідно до ст. 319 ч. 1, 2 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ст. 321 ч.1, 2 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У силу ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Як зазначено в п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Судом роз`яснено, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 (див. Broniowski v. Poland, № 31443/96, пар. 98). Судом звернуто увагу на той факт, що позасудовим шляхом між сторонами питання щодо спільного користування нерухомим майном вирішено не було, Так, згідно із ст. 405 ч. 1 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Також, відповідно до ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Крім того, згідно із ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно з правовою позицією викладеною Верховним судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 01 березня 2023 року у справа № 296/1389/21,провадженна № 61-213св23 під час розгляду питання про припинення права користування нерухомим майном члена сім`ї власника житла суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення прав учасників справи, передбачених статтями 391, 395, 405, 406 ЦК України та статями 64, 150 та 156 ЖК України. Як встановлено судом , 27.04.1983 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. Квартиру [ADDRESS] рішенням виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 26.04.1988 року було виділено на склад сім`ї з трьох осіб сім`ї [PERSON] - [PERSON] - дружина, [PERSON] - син. Виплату ссуди за квартиру було повністю виплачено у липня 1988 року, тобто під час перебування сторін в шлюбі, що слідує із довідки виданої ЖБК «Дніпро» № 47 від 06 вересня 2023 року (а.с.70). Відповідно до рішення ЄСПЛ від 2.12.2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. Згідно з конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі §1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див. серед багатьох інших джерел рішення у справі «Прокопович проти Росії», п.36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання в право на повагу до житла (див. серед багатьох інших джерел рішення від 13.05.2008 у справі «McCannv. the United Kingdom», п.50) (пп.40, 41 рішення ЄСПЛ від 2.12.2010). У п.36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла», за змістом ст.8 Конвенції, не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації в національному праві. Те, чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило б захист на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення від 11.01.95 у справі «Buckley v. the United Kingdom», п.63). З огляду наведеної практики ЄСПЛ та беручи до уваги, що позивач на законних підставах вселилася у спірне житло, протягом тривалого часу проживала у ньому та утримувала його, власного житла не має, вона не втратила інтерес до цього житла, оскільки і на даний час проживає у цьому помешканні та зберігає особисті речі, є колишнім членом сім`ї власника, а тому суд приходить до висновку, що є достатньою підстав уважати спірне житло належне позивачу в розумінні ст. 8 Конвенції. Відповідно до ст.8 та статті 1 першого Протоколу, до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Таким чином, з огляду на викладене, суд погоджується із позовними вимогами сторони позивача та вважає доцільним усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом зобов`язання [PERSON] не чинити перешкод у користуванні житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] [PERSON] , шляхом надання вільного доступу до житла (наявність ключів від всіх вхідних дверей) та заборони виселення [PERSON] , заборони проведення відчуження нерухомості без наявності обтяження: «право на довічне користування квартирою [PERSON] , [INFO] ». Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, у зв`язку із задоволенням позову, суд вважає обґрунтованим стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати, а саме: суму оплаченого судового збору - у розмірі 2 147 грн. 20 коп.

Outcome: approved