Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-22 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідачів про виділення за позивачем частки в спільній сумісній власності у спірній квартирі [ADDRESS] , припинення права спільної сумісної власності та визнання за позивачем право власності на 1/6 частку в даній квартирі. Крім того, відповідачі [PERSON] та [PERSON] пред`явили зустрічний позов до [PERSON] , [PERSON] про визначення за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по 1/6 частки кожному у спільній сумісній власності у квартирі [ADDRESS] , припинення права спільної сумісної власності у даній квартирі. В обґрунтування позовних вимог позивач за первісним позовом [PERSON] покликається на те, що є співвласницею квартири [ADDRESS] , яка була передана у спільну сумісну власність їй, відповідачам [PERSON] та [PERSON] , які є її сестрою та братом відповідно, їхнім батькам [PERSON] та [PERSON] , а також сину відповідача [PERSON] - [PERSON] . Після смерті їхнього батька [PERSON] вона та відповідач [PERSON] успадкували по 1/12 частці в квартирі, а їхня мати [PERSON] , яка також померла, заповіла свою частку відповідачу [PERSON] . Таким чином, квартира частково перебуває у спільній сумісній власності, а частково у спільній частковій власності. В добровільному порядку вони не можуть дійти згоди щодо виділення часток кожного із співвласників, внаслідок чого звернулась до суду з цим позовом. Правом на подання відзиву відповідачі не скористались. Водночас, позивачі [PERSON] та [PERSON] в обґрунтування зустрічних позовних вимог покликаються на те, що вони не в змозі розпорядитись своїми частками, оскільки відповідачі за цим позовом не бажають звертатись до нотаріуса та визначити ідеальні частки у квартирі. Відзивів на зустрічну позовну заяву не надходило. Позовна заява поступила до суду 04.05.2023 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 24.05.2023 року, позовну заяву залишено без руху. Після усунення недоліків, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 15.06.2023 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. В подальшому, відповідачі [PERSON] та [PERSON] пред`явили зустрічну позовну заяву, яка ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 30.08.2023 року прийнята до спільного розгляду з первісним позовом. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Справа слухалась у відкритому судовому засіданні, а сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 20.09.2023 року. Справа призначена до судового розгляду по суті. Також було витребувано з Першої Львівської державної нотаріальної контори копії матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , про що суд постановив відповідну ухвалу від 20.11.2023 року. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Позивач за первісним позовом та її повноважний представник в судовому засіданні під час виступу з вступним словом первісний позов підтримали, а зустрічний позов визнали. Додатково зазначили, що зміст позовних вимог за первісним позовом зводиться саме до визначення частки позивача в квартирі, без її виділення в натурі. Просять первісний та зустрічний позови задовольнити. Відповідач [PERSON] та її повноважений представник в судовому засіданні під час виступу із вступним словом підтримали вимоги зустрічного позову, а також визнали вимоги первісного позову. Додатково зазначили, що зміст позовних вимог за зустрічним позовом зводиться саме до визначення часток позивачів за таким позовом без її виділення в натурі. Просять такі позови задовольнити. [PERSON] , який є відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом в судове засідання не з`явився, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Скерував до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Вимоги первісного позову визнає, зустрічного - підтримує. [PERSON] , який є відповідачем за первісним та зустрічним позовами в судове засідання не з`явився, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Також скерував до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. За наслідками розгляду справи просить прийняти законне рішення. Оскільки суд забезпечив можливість учасникам справи представити свою позицію, а строки для подання доказів завершились, суд вважає за можливе завершити розгляд справи у відсутності осіб які не з`явились на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що первісний та зустрічний позови підлягають до задоволення частково з огляду на наступне. Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру № [NUMBER] від 21.10.1996 року, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.101), квартира [ADDRESS] , загальною площею 66,90 кв.м. на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Співвласники [PERSON] та [PERSON] померли [INFO] і 14.04.2018 року відповідно, в підтвердження чого до матеріалів справи долучені копії свідоцтв про смерть (а.с.96, 97). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.6-7), після смерті [PERSON] позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] успадкували по 1/12 частки квартири. При цьому, інші 5/6 частки квартири залишились у спільній сумісній власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Отже, частина квартири перебуває у спільній сумісній власності (5/6 частин), а частина - у спільній частковій власності (двічі по 1/12 частки). Як вбачається із змісту заповіту від 23.10.2013 року (а.с.98), [PERSON] свою частку у квартирі [ADDRESS] заповіла відповідачу за первісним позовом [PERSON] . Згідно матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , свідоцтво про право на спадщину за заповітом відповідачу [PERSON] не видавалось. З метою визначення часток у спільній сумісній власності на квартиру [ADDRESS] сторони звернулись до суду з відповідними первісним та зустрічним позовами. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. За нормами частини першої статі 317, частини першої статті 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до вимог частини першої статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Частинами першою, другою статті 357 ЦК України визначено, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Згідно частини першої статті 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до статті 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Оскільки правова природа визначення ідеальних часток у праві спільної сумісної власності лише трансформує спільну власність із сумісної в часткову, не змінюючи при цьому правового статусу об`єкта нерухомого майна, враховуючи презумпцію рівності часток у праві спільної власності та відсутності доказів про існування домовленості між співвласниками про відступлення від засад рівності, суд не вбачає перешкод для задоволення первісного позову в частині визначення за позивачем частки у праві власності в розмірі 1/6 частки. З цих же підстав суд не вбачає перешкод для задоволення зустрічного позову в частині визначення за [PERSON] та [PERSON] частки у праві власності в розмірі 1/6 частки за кожним. Разом з тим, вимоги за первісним та зустрічними позовами про припинення права спільної сумісної власності до задоволення не підлягають, у зв`язку із неефективним способом захисту, оскільки спільна сумісна власність автоматично трансформується у спільну часткову власність. При цьому, оскільки позивач за первісним позовом [PERSON] вже є співвласником 1/12 частки квартири, суд, з метою правильного розуміння змісту цього рішення, вважає за необхідне конкретизувати, що визначена ним частка позивача [PERSON] не враховує належну їй 1/12 частки квартири. Що ж стосується позовної вимоги первісного позову про визнання за позивачем [PERSON] права власності на 1/6 частки квартири, в її задоволенні належить відмовити, оскільки після трансформування власності із спільної сумісної у спільну часткову, право власності позивачу на таку частку не припиняється і вона продовжує бути власником. Крім того, за змістом статті 392 ЦК України, можливість визнання права власності за рішенням суду існує виключно у випадку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Однак, у справі яка розглядається ніщо не свідчить про те, що правовстановлюючі документи на квартиру втрачено, а відповідачі за первісним позовом заперечують право власності позивача на відповідну частку у квартирі. Тому, таку вимогу суд визнає передчасною та в її задоволенні відмовляє. Крім того, також належить відмовити у задоволенні вимоги за зустрічним позовом про визначення частки у квартирі за померлим співвласником [PERSON] . Так, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 570/997/19 (постанова від 16.06.2021 троку) для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). З урахуванням зазначеного, Верховний Суд під час розгляду згаданої вище справи вказав, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20.06.2018 року у справі № 640/13903/16-ц; від 20.06.2018 року у справі № 266/5267/18; від 20.03.2019 року у справі № 550/1040/16-ц; від 22.04.2020 року у справі № 601/2592/18; від 22.04.2020 року у справі № 127/23809/18; від 27.05.2020 року у справі № 361/7518/16-ц, від 16.09.2020 року у справі № 464/1663/18, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. Отже, з врахуванням наведених мотивів, суд приходить до висновку про те, що зустрічний позов в частині визначення частки померлої особи у спірній квартирі не підлягає до задоволення. В свою чергу варто також роз`яснити, що у випадку наявності перешкод для оформлення спадкових прав спадкоємець вправі звернутись до суду з відповідним позовом про визнання права власності в порядку спадкування. Оскільки характер спірних правовідносин стосується визначення часток у квартирі, а не їх виділення, суд вважає за необхідне сформулювати резолютивну частину цього рішення відповідним чином, що не буде виходом за межі позовних вимог.

Outcome: partial