Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-07 00:00:00

04.10.2023 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов просив задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи сповіщався завчасно і належним чином. Повістка відповідачу надсилалася за зареєстрованим у встановленому законом порядку. Відповідно п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси вважається, що днем вручення судової повістки. Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що вимоги позивача законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню з таких підстав. Судом установлено, що згідно договору купівлі-продажу від 15.09.2023 позивач набув право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.7-8). Відповідно до довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 13.09.2023 року № 6720 станом на 12.09.2023 року в квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). Після переходу права власності на квартиру до позивача [PERSON] добровільно знялася з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Згідно акту про непроживання особи за місцем реєстрації від 19.09.2023 року, вбачається, що відповідач в кв. [ADDRESS] зареєстрований та фактично не проживає (а.с.11). Згідно відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 11.12.2023 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] здійснив виїзд за межі України 11.09.2021 року. На момент пред`явлення позову відповідач лишається зареєстрованим у належній позивач квартирі. Втім, всі витрати, пов`язані з утриманням майна, несе позивач, зокрема, оплачує за відповідача комунальні послуги. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Оскільки інше не встановлено чинним законом, договором, на підставі якого встановлено сервітут, відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім`ї права користування помешканням. Відповідно до п.1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). У зв`язку з цим суд приходить до висновку, що є достатні правові підстави для виправданого, тобто законного втручання у гарантоване ст. 8 Конвенції право кожного на повагу до свого житла для визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, судом встановлено, що вимоги позивача обґрунтовані, законні та підлягають задоволенню.

Outcome: approved