Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виділ часток у спільній сумісній власності. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі розпорядження №1499 від 23.09.2005 року Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради видано свідоцтво про право власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] , яке зареєстровано Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 28.09.2005 року, реєстраційний номер 12222630. Вказує, що будинок площею 51,6 м.кв., відповідно до технічного паспорту від 14.11.1997 року, належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . На підставі дозволу на виконання будівельних робіт №440/07 від 27.08.2007 року, виданого інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Львівської міської ради, співвласниками будинку розпочата його розбудова за власні кошти та з використанням будівельних матеріалів [PERSON] 11.09.2010 року на ім`я [PERSON] видано Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , на 1/6 будинку за адресою [ADDRESS] , а 28.08.2015 року видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 земельної ділянки призначеної для обслуговування вищезазначеного будинку. Таким чином, як зазначається у позовній заяві, [PERSON] належать 2/6 частки житлового будинку, а іншим співвласникам по 1/6 частки будинку за адресою: [ADDRESS] . Також зазначає, що у 2015 році закінчено реконструкцію із розширенням за рахунок добудови та надбудови вищезгаданого будинку, про що адміністративно-господарським управлінням «ЦНАП» ЛМР складено Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації №ДО-3-Ко-4289 та відповідно до технічного паспорту від 28.05.2015 року загальна площа будинку становить 137,2 кв.м. 16.09.2015 року реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції видано свідоцтво серії [NUMBER] про право власності на житловий будинок по [ADDRESS] , що підтверджує спільну сумісну власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Зазначає, що [INFO] померла мати позивачки [PERSON] , про що зроблено відповідний запис відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління юстиції у м.Львові та відкрилась спадщина на частину житлового будинку та прибудинкової території за адресою: [ADDRESS] , однак нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області, у видачі свідоцтва на спадкування за законом [PERSON] було відмовлено оскільки, при видачі свідоцтва про право власності на житловий будинок після реконструкції, не враховано 1/6 частки житлового будинку на ім`я [PERSON] , що призвело до невідповідності часток у праві власності на будинок та земельну ділянку, призначену для його обслуговування. Враховуючи вищевикладене, просить суд визначити, що частка померлої [INFO] матері позивачка [PERSON] , у праві спільної сумісної власності на житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 137,2 кв.м., житловою площею 86,7 кв.м. становила 1/6 його частини; визначити, що частка [PERSON] у праві спільної сумісної власності на житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 137,2 кв.м., житловою площею 86,7 кв.м., становить 2/6 (дві шостих) його частини; визначити, що частка [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у праві спільної сумісної власності на житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 137,2 кв.м., житловою площею 86,7 кв.м., становить 3/6 (три шостих) його частини, тобто по 1/6 (одній шостій) у кожного. Позивач в судове засідання не з`явилась, однак в матеріалах справи міститься заява такої про розгляд справи без її участі, позов підтримала в повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, однак в матеріалах справи містяться заяви таких про розгляд справи без їх участі, позов визнали, просили такий задоволити. У відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши їх фактичні обставини, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Згідно ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що на підставі розпорядження №1499 від 23.09.2005 року Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради видано свідоцтво серії [NUMBER] про право власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] , яке зареєстровано Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 28.09.2005 року, реєстраційний номер 12222630. Відповідно до вищевказаного свідоцтва [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] володіють на праві спільної сумісної власності будинком [ADDRESS] . [PERSON] помер [INFO] , про що в Книзі реєстрації смертей 10.10.2009 року зроблено відповідний актовий запис за №163, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого Франківським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції 10.10.2009 року. Згідно з Свідоцтвом про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Настасяк О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №4-630 11.09.2010 року, спадкоємцем майна [PERSON] , який помер [INFO] , є його донька [PERSON] , [INFO] ; спадщина, на яку видано це свідоцтво складається з 1/6 (однієї шостої) частини житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 51,6 кв.м.; проведена прибудова літ.А-1 з мансардою "Мс", веранда "а-1" (готовність - 86%) на підставі рішення Франківської районної адміністрації Львівської міської ради №1419 від 11.08.2006 року; земельна ділянка - згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку (серія ЯД №473732) на підставі ухвали 2 сесії 5 скликання від 13.07.2006 року №121 Львівської міської ради (акт, виданий 20.02.2007 року) . Відповідно до Свідоцтва серії [NUMBER] від 16.09.2015 року про право власності на житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 137,2 кв.м., житловою площею 86,7 кв.м., вказаний будинок перебуває у спільній сумісній власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] , про що 14.04.2022 року складено відповідний актовий запис №2351, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 14.04.2022 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів). Після смерті [PERSON] до П`ятої Львівської державної нотаріальної контори 13.10.2022 року звернулась [PERSON] із заявою про прийняття спадщини за законом, однак такій відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що після проведення реконструкції на житловий будинок, а саме узаконення прибудови, при видачі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 16.09.2015 року не враховано 1/6 частку права власності на житловий будинок на ім`я [PERSON] , що призвело до невідповідності часток у праві власності на житловий будинок та земельну ділянку; роз`яснено спадкоємцю процедуру звернення до суду для визначення спадкової маси, а саме частки померлого на зазначений житловий будинок та земельну ділянку. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Виходячи з системного аналізу основних засад цивільного судочинства, право особи на звернення до суду за захистом її прав, свобод та інтересів є одним із найважливіших прав, гарантованих Конституцією України. Воно є ознакою правової держави, проявом принципу розподілу державної влади. При цьому, можливість особистого звернення в суд залежить від наявності у того, хто звертається, цивільно-процесуальної правоздатності і дієздатності; існування правоздатності у того, хто звертається повинно бути не тільки узагалі, а й правоздатності у конкретній справі. Юридичною заінтересованістю володіють тільки ті особи, що звертаються до суду, які є учасниками спірних матеріальних правовідносин, або кому законом надане право порушення справи в інтересах інших осіб. Особа має право звернутися до суду за захистом саме своїх прав. Право на позов має особа, права, свободи або інтереси якої порушені. Відповідно до положень ч. 1 ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент смерті (ч. 4 ст. 25 ЦК України). Особа, яка померла не може бути стороною у цивільному процесі, так як у неї відсутня цивільна процесуальна правосуб`єктність (ст. 46 - 49 ЦПК України). Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності. Аналогічного за змістом правового висновку Верховний Суд дійшов у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 61-11210св19 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18). Таким чином, на момент звернення до суду з позовом [PERSON] померла, а тому, відповідно до частини четвертої статті 25 ЦК України, її цивільна правоздатність припинилася. Враховуючи наведене, суд прийшов до переконання, що позовна вимога про визначення того, що частка померлої [INFO] матері позивачка [PERSON] , у праві спільної сумісної власності на житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 137,2 кв.м., житловою площею 86,7 кв.м. становила 1/6 його частини не відповідає визначеному статтею 16 ЦК України способу захисту та є неефективним, а тому позов в цій частині не підлягає задоволенню. Щодо інших позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Як вже зазначалось судом, в матеріалах справи містяться заяви відповідачів про визнання позову. Відповідно до п.1 ч.2 ст.49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина 4 статті 41 Конституції України). Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованих Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. У частинах 1, 2 ст. 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Пленум Верховного Суду України у п.5 Постанови від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності роз`яснив, що при відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Таким чином, дослідивши усі обставини справи, вивчивши доводи та докази якими позивач обґрунтовує свої вимоги, оскільки в позасудовому порядку сторони не змогли вирішити питання щодо визначення ідеальних часток, суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині та визначення за позивачкою 2/6 ідеальних часток у будинку за адресою: [ADDRESS] , враховуючи, що 1/6 ідеальних часток їй належить, виходячи з принципу рівності часток у спільній власності та 1/6 ідеальних часток їй належить після смерті батька [PERSON] , а за відповідачами по 1/6 ідеальних часток у кожного з них. Відповідно до ч.3 ст.372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачка звільнена від сплати судового збору. Частиною шостою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При цьому, відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Тобто, у разі визнання відповідачем позову, позивачу, який не звільнений від сплати судового збору, з державного бюджету повертається 50 відсотків судового збору, який був ним сплачений при поданні позову, а із відповідача стягуються (відшкодовуються) на користь позивача інші 50 відсотків судового збору. Таким чином із відповідача, у такому випадку, стягується лише 50 відсотків судового збору сплаченого позивачем за подання позовної заяви. При цьому, у державному бюджеті залишається інші 50 відсотків судового збору, які були сплачені позивачем під час подання позову (та які відшкодовуються позивачу відповідачем). Проаналізувавши вищезазначені норми законодавства, зважаючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, тому, відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, із відповідача слід стягнути судовий збір у дохід держави. При цьому, оскільки відповідачі визнали позов до початку розгляду по суті, то з них слід стягнути судовий збір у дохід держави у розмірі 50 відсотків від суми судового збору, який підлягав би з них стягненню у випадку невизнання ними позову, відповідно до ставки судового збору, передбаченої ЗУ «Про судовий збір», що буде відповідати інтересам держави та не буде порушувати права сторін. П.п.3 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір із позовної заяви немайнового характеру справляється у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подана. Враховуючи, що судом задоволено дві позовні вимоги, за кожну з яких позивачці слід було б сплатити судовий збір в розмірі 1073,60 грн., суд приходить до висновку, що з відповідачів слід стягнути у дохід держави судовий збір у сумі 357,87 грн. з кожного.

Outcome: approved