Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-22 00:00:00

у жовтні 2022 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] 17 000,00 доларів заборгованості за договором позики від 15.11.2021 року, 3 % річних в розмірі 409,00 доларів і 6 215,20 грн сплаченого судового збору; стягнути солідарно з [PERSON] 1 000,00 доларів США заборгованості за договором позики від 15.11.2021 року. Свої вимоги мотивує тим, що 15.11.2021 року між ним та відповідачем [PERSON] укладено договір позики грошей, відповідно до умов якого, позивач передав в борг [PERSON] 17 000,00 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 15.12.2021 року. Позивач, зауважує, що з метою забезпечення виконання взятих на себе [PERSON] зобов`язань за оспорюваним договором позики, в межах суми отриманої в борг 1 000,00 доларів, 15.11.2021 року між ним і відповідачем [PERSON] укладено договір поруки. Однак, відповідачі суму позики не повертають, ухиляються від її повернення. Позика була оформлена шляхом підписання розписки. В зв`язку з тим, що позичальник борг вчасно не повернув, з нього також підлягають стягненню суми, передбачені ст. 625 ЦК України, а саме 3 % річних від суми неповернутої позики. На підставі викладеного, позивач просить позов задовольнити. Ухвалою від 20.01.2023 року відкрито провадження з призначенням проведення її розгляду за правилами загального позовного провадження та призначенням підготовчого засідання (а.с. 27). Ухвалою від 24.10.2023 рок підготовче провадження по справі закрито та призначено судовий розгляд на 23.01.2024 року (а.с. 53). Відзивів на позовну заяву від відповідачів до суду не надходило. В судове засідання позивач не з`явився. Про дату, місце і час розгляду справи повідомлений належним чином. Подав суду заяву про розгляд справи без його участі. Відповідачі в судове засідання не з`явилися. Про дату, місце і час розгляду справи повідомлені належним чином. Кожен зокрема, направив суду заяви, в яких просить справу розглянути без його участі, позов визнають. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до розписки від 15.11.2021 року [PERSON] отримав від позивача грошові кошти в сумі 17 000,00 доларів США, які зобов`язався повернути у строк до 15.12.2021 року (а.с. 5). Згідно з договором поруки від 15.11.2021 року, укладеним між позивачем і [PERSON] , остання відповідає перед кредитором [PERSON] за належне виконання боржником [PERSON] своїх зобов`язань за розпискою від 15.11.2021 року, в сумі 1 000,00 доларів США (а.с. 9-11). Проте відповідачі своїх зобов`язань за розпискою та договором поруки не виконали, кошти не повернули. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ч. 1 ст. 627, ст. 629 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (абз. 1 ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Відповідно до статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Згідно з ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року №15-93, Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. У ст. 553 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено в договорі, чинне законодавство не містить. З аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана в позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Саме такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року в справі № 373/2054/16-ц. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року в справі № 14-134цс18. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року в справі №14-134цс18 вказано, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми в гривні стягувачеві має бути перерахована вказана в резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Враховуючи той факт, що [PERSON] надав відповідачу [PERSON] на підставі розписки від 15.11.2021 року грошові кошти в сумі 17 000,00 доларів США на умовах їх поворотності, однак відповідач свої зобов`язання у встановлений договором строк не виконав, на вимоги щодо повернення грошових коштів не реагує, тому позивач має право на примусове стягнення вказаної суми коштів з відповідача у валюті виконання основного зобов`язання. При цьому, з огляду на укладений 15.11.2021 року між позивачем і відповідачем [PERSON] договір поруки, остання несе солідарну відповідальність перед кредитором [PERSON] разом із боржником [PERSON] за основним зобов`язанням в межах отриманої в позику 1 000,00 доларів США. Згідно з ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Враховуючи, що за наявності солідарного обов`язку відповідачів в межах суми 1 000,00 доларів США, позивачем фактично заявлено вимоги окремо:до позичальника [PERSON] на суму 17 000,00 доларів США та солідарно до поручителя [PERSON] на суму 1 000,00 доларів, однак, з огляду на те, що солідарний обов`язок, це саме спільна відповідальність двох і більше осіб, а за змістом ст. 1046 ЦК України, отримавши у власність передані позикодавцем гроші, позичальник, в даному випадку, став зобов`язаним повернути позикодавцеві таку ж суму грошей, задоволення таких позовних вимог призведе до стягнення 18 000,00 доларів США, що є більшим за дійсно отриману суму коштів. Отже,в цій частині, заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме: шляхом стягнення з [PERSON] боргу за договором позики від 15.11.2021 року в сумі 16 000,00 доларів США та солідарного стягнення з [PERSON] та [PERSON] боргу за договором позики від 15.11.2021 року в сумі 1 000,00 доларів. З огляду на положення ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Також позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача [PERSON] 3 % річних в розмірі 409,00 доларів США. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. В постанові Верховного Суду від 23.10.2019 року в справі № 917/1307/18 вказано, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Однак, стороною позивача не надано жодних відомостей щодо розміру 3 % річних, не наведено свого розрахунку, не зазначено період, який включав би заявлену до стягнення суму в розмірі 409,00 доларів США, що, з урахуванням задоволення вищевказаної вимоги, фактично позбавляє суд можливості навести у рішенні свій розрахунок заборгованості. Отже, позивач під час розгляду справи не надав належних та допустимих доказів, що є його процесуальним обов`язком в силу положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, на підтвердження визначеного ним у позовній заяві розміру 3 % річних за недотримання умов договору позики від 15.11.2021 року, в зв`язку із чим, позов в цій частині не підлягає задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню із відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам до кожного з них, а саме: в розмірі 5 380,83 грн з відповідача [PERSON] та 358,72 грн з відповідача [PERSON] . На підставі наведеного,

Outcome: partial