Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-23 00:00:00

У грудні 2021 року засобами поштового зв`язку до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] , подана представником - адвокатом Никифоровим Дмитром Олександровичем, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», [PERSON] , 3-я особа: Регіональна філія міста Києва та Київської області державного підприємства «національні інформаційні системи» про припинення обтяження та виключення запису з реєстру. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 01.02.2013 набув право власності на транспортний засіб - легковий автомобіль марки CHEVROLET, модель LACETTI, кузов № [NUMBER] , ідентифікатор [NUMBER] , рік випуску 2007, державний номерний знак [NUMBER] , шляхом реєстрації за собою такого права після зняття з обліку автомобіля колишнім власником - [PERSON] за попереднім місцем реєстрації з видачею транзитного номерного знаку для його продажу і подальшої реєстрації у територіальному сервісному центрі за місцем проживання позивача як покупця автомобіля. До зняття з обліку автомобіль, який належав відповідачу-2, мав номер державної реєстрації: [NUMBER] . Вказує, що на дату реєстрації автомобіля позивачем в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна не було жодних приватних, або публічних обтяжень, які б перешкоджали відчуженню транспортного засобу. Не існувало таких обтяжень і станом на 15.07.2017 - дату перереєстрації автомобіля, вказану у Свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Проте, 24.01.2020, вже після набуття позивачем права власності на автомобіль, реєстратор - Регіональна філія міста Києва та Київської області Державного підприємства «національні інформаційні системи» за заявою ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» зареєстрував приватне обтяження № 27417655 у вигляді застави рухомого майна із встановленням заборони відчуження. Про наявність спірного обтяження позивач дізнався наприкінці жовтня 2021 року від співробітників територіального сервісного центру № 6544 регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Херсонській області, коли звернувся для перереєстрації автомобіля на іншу особу у зв`язку з його продажем. Обтяження транспортного засобу позивача відбулося на підставі договору застави № 15/011/07- AKLN від 15.07.2007. Позивач зазначає, що набув право власності на транспортний засіб без будь-яких зареєстрованих обтяжень і в подальшому накладення на нього обтяження на підставі договору застави, який укладений між третіми особами, порушує його права, як добросовісного набувача і законного власника такого транспортного засобу. Єдиним можливим способом захисту порушеного права власності на транспортний засіб є припинення спірного обтяження транспортного засобу та вилучення відповідного запису про обтяження з Реєстру. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.12.2021 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04.01.2022 залишено без руху позовну заяву [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», [PERSON] , третя особа: Регіонального філія міста Києва та Київської області державного підприємства «Національні інформаційні системи» про припинення обтяження та виключення запису з реєстру, надавно позивачу строк для усунення недоліків. 08.02.2022 на виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 04.01.2022 позивачем до суду подано заяву про усунення недоліків. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04.11.2020 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідно до вимог ч.6 ст. 187 ЦПК України судом направлений запит щодо відомостей про місце реєстрації відповідача-2. Згідно відповіді на запит суду від 20.06.2022, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, в судове засідання, призначене на 29.01.2024 сторони по справі не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином. Відзиву до суду не надходило. Третя особи про розгляд справи повідомлялась належним чином, представник в судове засідання не з`явився, пояснень щодо позову, відповідно до ч. 3 ст. 278 ЦК України, не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За таких обставин, з урахуванням положень ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, на підставі наявних в справі доказів. Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках та відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 01.02.2013 набув право власності на транспортний засіб - легковий автомобіль марки CHEVROLET, модель LACETTI, кузов № [NUMBER] , ідентифікатор [NUMBER] , рік випуску 2007, державний номерний знак [NUMBER] , шляхом реєстрації за собою такого права після зняття з обліку автомобіля колишнім власником - [PERSON] . Згідно витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 01.11.2021 вбачається, що 24.01.2020, тобто після набуття позивачем права власності на автомобіль, реєстратором: [PERSON] , Регіональна філія міста Києва та Київської області Державного підприємства «національні інформаційні системи» за заявою ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» зареєструвано приватне обтяження № 27417655 у вигляді застави рухомого майна із встановленням заборони відчуження. Обтяження транспортного засобу позивача, автомоблія CHEVROLET LACETTI, кузов № [NUMBER] ,відбулося на підставі договору застави № 15/011/07- AKLN від 15.07.2007, боржником за яким є [PERSON] . Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Відповідно до ч.1ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У ст. 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Право мирного володіння майном, у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, включає у тому числі і право вільно розпоряджатися своїм майном (рішення ЄСПЛ у справі «Маркс проти Бельгії» (Marckx v. Belgium), заява №6833/74). Звертаючись до суду із цим позовом про припинення приватного обтяження рухомого майна, автомобіля CHEVROLET LACETTI NF196, 2007 р.в., номер об`єкта: [NUMBER] , позивач вказує, що на час придбання цього транспортного засобу в 2013 році у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна були відсутні відомості про обтяження даного майна. Застава є способом забезпечення зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (стаття 572 ЦК України та стаття 1 Закону України «Про заставу»). Відповідно до частин першої, другої статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Згідно із ч.1 ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (частини перша, друга статті 590 ЦК України). Відповідно до статті 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи; застава зберігає силу і у випадках, коли в установленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги. Зазначені норми застосовуються з урахуванням положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна. Відповідно до ч.3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна. Статтею 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено, що у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 ЦК України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» взаємні права та обов`язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом. Таким чином, відповідно до вимог чинного законодавства України застава зберігає свою силу для нового власника майна за умови наявності у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відповідних відомостей про обтяження, які внесені до такого реєстру перед відчуженням предмета застави. У протилежному випадку набувач вважається добросовісним і набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень. Вказаний правовий висновок висловлений у постановах Верховного Суду України: від 03 квітня 2013 року у справі № 6-7цс13, від 19 листопада 2014 року у справі № 6-168цс14 та у постановах Верховного Суду: від 10 жовтня 2019 року у справі №463/3582/17 і від 18 грудня 2019 року у справі № 619/4033/18; у постанові КЦС Верховного Судувід 18 березня 2020 року, по справі № 202/5584/18. З урахуванням вказаного, встановивши, що на час придбання позивачем спірного автомобіля у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна були відсутні відомості про його обтяження, а відтак, суд вважає, що [PERSON] є добросовісним набувачем автомобіля CHEVROLET LACETTI NF196, 2007 р.в., д.н.з. [NUMBER] , а тому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, з огляду на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення, оскільки наявні підстави для припинення приватного обтяження рухомого майна.

Outcome: approved