Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-10 00:00:00

18.01.2022 року до Московського районного суду м. Харкова з позовом звернулася представник позивача адвокат Фадєєва Н.І., яка діє в інтересах позивача [PERSON] , до [PERSON] про стягнення за договором позики від 13.01.2018 року суми основного боргу в розмірі 2\~213\~000,00 грн, процентів в розмірі 381787,97 грн., 3% річних 198\~806,22, інфляційні витрати 436182,30 грн., всього 3 229\~776,49 та судовий збір у розмірі 12405,00 грн. 04.02.2022 року суддею Московського районного суду м.Харкова Новіченко Н.В. відкрито загальне позовне провадження з повідомленням сторін. Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Верховний суд розпорядженням від 08.03.2022 № 2/0/9-22 змінив територіальну підсудність судових справ Московського районного суду м. Харкова на Октябрський районний суд м.Полтави. Згідно з автоматизованим розподілом справа розподілена на суддю Гольник Л.В. Ухвалою судді Октябрського районного суд у м. Полтави від 14.11.2022 року справу прийнято до свого провадження. Ухвалою Октбрського районного суду від 25.05.2023 року закрите підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач, будучи повідомленим про розгляд справи судом у встановленому законом порядку, відзив на позовну заяву та будь-які клопотання до суду не подавав. Ураховуючи викладене та те, що представник позивача не заперечувала проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі ст.\~ст. 280-281 ЦПК України. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши докази у справі, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до розписки від 06.11.2018 року, оригінал якої долучено до матеріалів справи, відповідач [PERSON] , отримав 13.01.2018 року від [PERSON] в борг грошові кошти в сумі 2\~213\~000,00 грн., який зобов`язувався повернути до 13.01.2019 року (а.с.41). Судом встановлено, що відповідачем не виконано перед позивачем зобов`язання щодо повернення коштів згідно з розписки від 06.11.2018 року, в зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про стягнення суми боргу. Відповідно до ст.1046\~ЦК України за\~договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046\~ЦК України). Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1ст. 207\~ЦК України). Відповідно до\~ч.\~1\~чт.\~1048\~ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною 1\~ст.\~1049 ЦК України\~встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, 11.11.2015 року в справі № 6-1967цс15. Отже, вказана розписка містять в собі інформацію щодо отримання позичальником коштів в борг та зобов`язання щодо повернення боргу у визначений строк 13.01.2019 року. Статтею 545 ЦК України\~врегульовано питання щодо підтвердження виконання зобов`язання, зокрема передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. З наведеного вбачається, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригіналу боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Дані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25.04.2012 року, справа № 6-24ц12. Ці обставини, з урахуванням вимог\~ст. 545 ЦК України, свідчать про невиконання відповідачем боргового зобов`язання перед позивачем. Відповідно до ст.526, 530\~ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов`язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін. У частині ч. 1 ст.527\~ЦК України сформульоване загальне правило, відповідно до якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Ст.\~610 ЦК України\~передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до\~ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 чт. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. За період з 14.01.2018 року по 13.01.2019 року згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України за правомірне користування коштами відповідач зобов`язаний сплатити відповідно до розрахунку, проведеного позивачем, проценти в сумі 381787,97 грн. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що позивач має право на відшкодування понесених інфляційних втрат та трьох відсотків річних. За період з 14.01.2019 року по 11.01.2021 року відповідно до наданого позивачем розрахунку інфляційні втрати становлять: 2213000,00 x 119,71 - 2213000,00 =\~436182,30 грн., За період з 14.01.2019 року по 11.01.2021 року відповідно до наданого позивачем розрахунку 3% річних становлять 198\~806,22\~грн, з яких 2213000,00 ? 3,000% / 100% ? 1094 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 198\~806,22\~грн Розрахунок проведений позивачем відповідає чинному законодавству, неспростований відповідачем, а тому підлягає задоволенню. Отже, суд задовольняє позовні вимоги у повному обсязі. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~141\~ЦПК України,\~судовий збір\~стягується пропорційно\~до суми\~задоволених \~позовних вимог,\~а отже\~з відповідача\~на користь\~позивача підлягають стягненню судові витрати з оплати судового збору щодо подання позову в сумі 12\~405,00 грн.

Outcome: approved