Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-22 00:00:00

У липні 2023 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON] , посилаючись на те, що 21 січня 2022 року між ним та відповідачкою було укладено договір позики від 21 січня 2022 року, за умовами якого він передав відповідачці у борг 13916,35 грн., а остання зобов`язувалася повернути йому борг у строк до 20 лютого 2022 року. На підтвердження укладення договору позики, відповідачка надала йому розписку від 21 січня 2022 року. Позивач зазначав, що після спливу строку договору позики від 21 січня 2022 року, відповідачка борг не повернула, у зв`язку з чим, станом на 28 квітня 2023 року у відповідачки за договором позики від 21 січня 2022 року виникла заборгованість у розмірі 21665,44 грн., яка складається із суми боргу в розмірі 13916,35 грн.; проценти від суми позики із застосуванням облікової ставки НБУ у розмірі 3534,38 грн., інфляційні витрати в розмірі 3720,58 грн.; трьох відсотків річних у розмірі 494,13 грн. Крім того, 21 липня 2022 року між ним та відповідачкою було укладено договір позики від 21 липня 2022 року, за умовами якого він передав відповідачці у борг 33500,00 грн., а остання зобов`язувалася повернути йому борг у строк до 20 серпня 2022 року. На підтвердження укладення договору позики, відповідачка надала йому розписку від 21 липня 2022 року. Після спливу строку договору позики від 21 липня 2022 року, відповідачка борг не повернула, у зв`язку з чим, станом на 28 квітня 2023 року у відповідачки за договором позики від 21 липня 2022 року виникла заборгованість у розмірі 43006,29 грн., яка складається із суми боргу в розмірі 33500,00 грн.; проценти від суми позики із застосуванням облікової ставки НБУ у розмірі 5759,25 грн., інфляційні витрати в розмірі 3055,93 грн.; трьох відсотків річних у розмірі 691,11 грн. Отже, загальна сума заборгованості відповідачки за договором позики від 21 січня 2022 року та за договором позики від 21 липня 2022 року складає 64467,73 грн., у тому числі: 47416,35 грн. - сума основного боргу; 9293,63 грн. - проценти від суми позики із застосуванням облікової ставки НБУ; 6776,51 грн. -інфляційні витрати; 1185,24 грн.-три відсотка річних. Посилаючись на вищевикладені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідачки на його користь суму боргу за договором від 21 січня 2022 року та за договором позики від 21 липня 2022 року в розмірі 64467,73 грн., яка складається з основного боргу у розмірі 47416,35 грн., проценти від суми позики із застосуванням облікової ставки НБУ у розмірі 9293,63 грн., інфляційні витрати в розмірі 6776,51 грн.; трьох відсотків річних у розмірі 1185,24 грн., а також судові витрати. Ухвалою суду від 18 липня 2023 року по справі відкрите провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 35). Ухвалою суду від 25 жовтня 2023 року підготовче провадження по справі було закрито та справу призначено до судового розгляду (а.с. 55). Позивач та його представник, діюча за ордером від 11 вересня 2023 року в судове засідання не з`явилися, про час і місце слухання справи були повідомлені відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надали заяву про підтримання позовних вимог та просили суд розглянути справу за їх відсутністю (а.с. 47,66). Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про час і місце слухання справи була повідомлена відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с. 44, 64, 65). Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з неявкою відповідача та не повідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 223 ЦПК України, суд зі згоди позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Зважаючи на вимоги закону, щодо розумності строку розгляду цивільних справ, суд вважає за необхідне розглянути справу за наявними у ній доказами. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 2 ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Судом встановлено, що 21 січня 2022 року між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачці у борг 13916,35 грн., а остання зобов`язувалася повернути йому борг у строк до 20 лютого 2022 року (а.с.15). На підтвердження укладення договору позики, відповідачка надала позивачу розписку від 21 січня 2022 року (а.с. 16). Позивач свої зобов`язання за договором позики від 21 січня 2022 року виконав та передав відповідачці у борг грошові кошти в розмірі 13916,35 грн. Встановлено, що 21 липня 2022 року між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачці у борг 33500,00 грн., а остання зобов`язувалася повернути йому борг у строк до 20 серпня 2022 року (а.с. 17). На підтвердження укладення договору позики, відповідачка надала позивачу розписку від 21 липня 2022 року (а.с. 18). Позивач свої зобов`язання за договором позики від 21 липня 2022 року виконав та передав відповідачці у борг грошові кошти в розмірі 33500,00 грн. Згідно з частинами першою та третьою ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). На підтвердження невиконання відповідачкою взятих на себе зобов`язань по поверненню суми позики представник позивача надав суду належним чином завірені копії розписок відповідачки від 21 січня 2022 року та від 21 липня 2022 року. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-24ц12, наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання. Строк повернення відповідачкою коштів за договором позики від 21 січня 2022 року встановлений до 20 лютого 2022 року, за договором від 21 липня 2022 року до 20 серпня 2022 року. Будь-яких доказів виконання у повному обсязі відповідачкою своїх зобов`язань, згідно умов договору, та які передбачені ст. 545 ЦК України, матеріали справи не містять. З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що наявність розписок від 21 січня 2022 року та від 21 липня 2022 року у позивача та відсутність їх у відповідачки є доказом факту невиконання грошових зобов`язань з боку останньої. Отже, суд вважає, що відповідачка не виконала свої зобов`язання за договорами позики від 21 січня 2022 року та від 21 липня 2022 року, а тому зобов`язана повернути позивачу борг в сумі 47416,35 грн. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, в період з 01 січня 2022 року відповідачка безпідставно користується коштами у розмірі 47416,35 грн., що належать позивачу. В силу наведеного, у позивача виникло право вимагати від відповідачки сплати інфляційних втрат та 3 % річних за користування грошовими коштами у розмірі, наведеному у розрахунку заборгованості. Будь-яке зобов`язання, що зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов`язанням, незалежно від правових підстав його виникнення і в випадку його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України. За змістом цієї норми закону (ст. 625 ЦК України) нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічна правова позиція наведена у рішенні Верховного Суду України по справі № 6-113цс14 від 1 жовтня 2014 року. Великою Палатою Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 зроблено висновок щодо можливості застосування положень ст. 625 ЦК України до будь-яких грошових зобов`язань незалежно від підстав виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачене договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Постановою Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 577/5360/15-ц зроблено висновок, що за змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Також суд враховує правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 760/6938/16-ц відповідно до якої формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 цього Кодексу. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.35). Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункт 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від цього висновку немає. З урахуванням вищевикладеного, позивач має право на стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення. Сума інфляції розраховується за формулою: сума боргу х процент інфляції - сума боргу. Сума трьох процентів річних розраховується за формулою: (сума боргу х 3 % х кількість прострочених днів) / 365 (кількість днів у році). Крім того, відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором, Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Договорами позики від 21 січня 2022 року та від 21 липня 2022 року не було визначено розмір процентів від суми позики, тому позивач відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України має право на нарахування відсотків за вказаними договорами позики. Встановлено, що облікова ставка НБУ за період з 21 лютого 2022 року по 02 червня 2020 року складає 10,00 а з 03 червня 2022 року по 28 квітня 2023 року - 25,00. Таким чином, сума процентів, яка визначається на рівні облікової ставки НБУ за період 21 лютого 2022 року по 28 квітня 2023 року складає 3534,38 грн. Згідно розрахунку наданого позивачем, перевіреного судом, загальний розмір заборгованості відповідачки за договором позики від 21 січня 2022 року, станом на 28 квітня 2023 року складає 21665,44 грн., яка складається із суми боргу в розмірі 13916,35 грн.; проценти від суми позики із застосуванням облікової ставки НБУ у розмірі 3534,38 грн., інфляційні витрати в розмірі 3720,58 грн.; трьох відсотків річних у розмірі 494,13 грн. Крім того, відповідно до розрахунку наданого позивачем, перевіреного судом, загальний розмір заборгованості відповідачки за договором позики від 21 липня 2022 року, станом на 28 квітня 2023 року складає 43006,29 грн., яка складається із суми боргу в розмірі 33500,00 грн.; проценти від суми позики із застосуванням облікової ставки НБУ у розмірі 5759,25 грн., інфляційні витрати в розмірі 3055,93 грн.; трьох відсотків річних у розмірі 691,11 грн. Судом встановлено, що загальна сума заборгованості відповідачки за договором позики від 21 січня 2022 року та за договором позики від 21 липня 2022 року складає 64467,73 грн., яка складається з основного боргу у розмірі 47416,35 грн., проценти від суми позики із застосуванням облікової ставки НБУ у розмірі 9293,63 грн., інфляційні витрати в розмірі 6776,51 грн.; трьох відсотків річних у розмірі 1185,24 грн. (а.с. ). Таким чином, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сума боргу в розмірі 64467,73 грн. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Суд приймає до уваги надані позивачем розрахунки, які є логічними, узгоджується між собою і визначає межі позовних вимог та не спростований відповідачем (а.с.10-13). За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідачки на його користь понесених ним витрат на правничу допомогу, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать у тому числі і витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до розрахунку витрат на правову допомогу розмір компенсації витрат на правничу допомогу складає 8500,00 грн., що підтверджується договором про надання правової допомоги №003 від 10 січня 2023 року, додатковою угодою №1 до договору про надання правової допомоги №003 від 10 січня 2023 року, актом наданих послуг від 19 травня 2023 року та квитанцією про оплату від 19 травня 2023 року (а.с. 26-27, 28, 29, 30, 31). Відповідачкою до суду не було надано жодних письмових заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутнім у судових засіданнях відповідачка також розпорядилася на свій розсуд. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать у тому числі і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Оскільки, відповідач не надавав клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, то суд вважає, що витрати на правову допомогу підлягають задоволенню, а саме в розмірі 8500,00 грн. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача. При зверненні до суду позивачем сплачено судовій збір в розмірі 1073,60 грн., які слід стягнути з відповідачки.

Outcome: approved