Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-15 00:00:00

10 квітня 2023 р., представник [PERSON] адвокат Котик Ф.І. звернувся до суду з позовом, який в подальшому збільшив та в остаточній редакції якого від 22.05.2023 р. просив суд, визнати недійсним односторонній правочин [PERSON] (ІПН\~:\~ [NUMBER] ) щодо\~поділу земельної\~ділянки,\~площею 0,2213\~га,\~кадастровий номер\~5123784200:02:002:0378,\~призначену для\~будівництва та\~обслуговування жилого\~будинку,\~господарських будівель\~та споруд,\~ що\~знаходиться за\~адресою :\~ [ADDRESS] , здійснений у формі його заяви від 07.02.2023 року до державного реєстратора про поділ земельної ділянки ; скасувати рішення\~Державного реєстратора\~Овідіопольської селищної\~ради \~Одеського району\~Одеської області\~Марущак Ю.В.\~про державну\~реєстрацію прав\~та їх\~обтяжень,\~індексний номер\~66508242\~від 22.02.2023\~року та\~індексний номер\~66507056\~від 22.02.2023\~року \~та вчинену\~ним же\~на підставі\~своїх рішень\~державну реєстрацію\~прав [PERSON] \~на земельну\~ділянку кадастровий\~номер 5123784200:02:002:0727\~площею 0,0702\~га,\~реєстраційний номер\~об`єкта нерухомого\~майна 2695353151237,\~та на\~земельну ділянку\~кадастровий номер\~ \~5123784200:02:002:0728\~площею 0,1511\~га.\~,\~реєстраційний номер\~ об`єкта\~нерухомого майна\~2695353151238;\~державну реєстрацію\~від 16.02.2023\~року в\~Державному земельному\~кадастрі \~земельної ділянки\~кадастровий номер\~5123784200:02:002:0727\~площею 0,0702\~га,\~та земельної\~ділянки кадастровий\~номер \~ 5123784200:02:002:0728\~площею 0,1511\~га.,\~розташовані за\~адресою.\~:\~ [ADDRESS] ,\~з припиненням\~прав власності\~ [PERSON] \~на вказані\~земельні ділянки\~;\~поновити реєстрацію\~в Державному\~земельному кадастрі\~земельної ділянки\~ площею\~0,2213\~га,\~яка була\~зареєстрована \~за кадастровим\~номером 5123784200:02:002:0378,\~розташовану за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~цільове призначення:\~для будівництва\~і обслуговування\~жилого будинку,\~господарських будівель\~і споруд\~(присадибна\~ділянка),\~та належала\~ [PERSON] \~на підставі\~Державного акту\~серії ЯЛ\~№511087\~про право\~власності на\~земельну ділянку,\~зареєстрованого \~в Книзі\~записів \~реєстрації державних\~актів на\~право власності\~на землю\~та на\~право постійного\~користування землею,\~договорів оренди\~землі за\~№512370001003361\~Сухолиманської сільської\~ради Овідіопольського\~району ;\~визнати земельну\~ділянку площею\~0,2213\~га,\~що мала\~кадастровий номер\~5123784200:02:002:0378,\~розташовану за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~цільове призначення:\~для будівництва\~і обслуговування\~жилого будинку,\~господарських будівель\~і споруд\~(присадибна\~ділянка),\~та належала\~ [PERSON] \~на підставі\~ \~Державного акту\~серії ЯЛ\~№511087\~про право\~власності на\~земельну ділянку,\~зареєстрованого \~в Книзі\~записів \~реєстрації державних\~актів на\~право власності\~на землю\~та на\~право постійного\~користування землею,\~договорів оренди\~землі за\~№512370001003361\~Сухолиманської сільської\~ради Овідіопольського\~району,\~ спільною\~сумісною власністю\~ [PERSON] \~та [PERSON] ,\~поділивши земельну\~ділянку з\~визначенням \~часток співвласників\~в праві\~спільної сумісної\~власності \~рівними \~по 1/2\~частці,\~припинивши право\~власності [PERSON] \~на 1/2\~частину вказаної\~земельної ділянки,\~мотивуючи це\~тим, що з 1995 року, позивачка проживала з відповідачем однією сім`єю в незареєстрованому шлюбі, а з 23.08.2003 року по 16.08.2022 року перебувала у шлюбі з ним, в якому народилось 3 дітей % [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , та який був розірваний рішенням Суворовського райсуду м. Одеси від 12.07.2022 р. Так, 30 грудня 2011 року, під час перебування сторін в офіційному шлюбі, на підставі рішення Сухолиманської сільської ради від 05.11.2009 року № 292/4 про безоплатну передачу у приватну власність земельної ділянки, [PERSON] отримав Державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,2213 га, кадастровий номер 5123784200:02:002:0378, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташована за адресою [ADDRESS] , який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів за № 512370001003361. Оскільки земельна ділянка набута одним із подружжя під час шлюбу, то є спільною сумісною власністю подружжя з підстав, передбачених ч. 5 ст. 61 СК України (в редакції Закону України від 11.01.2011 року № 2913-VI), а отже, відповідач, без згоди позивачки (дружини) та всупереч її інтересам розпорядився вказаною земельною ділянкою, здійснивши її поділ на дві окремі ділянки, шляхом подання заяви від 07.02.2023 року державному реєстратору. В судовому засіданні позивачка та її представник повністю підтримали свої збільшені позовні вимоги та просили їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні повністю не визнав позов, який вважав безпідставним, необґрунтованим і таким, що направлений на штучне позбавлення його законної власності, до якої позивачка (колишня дружина), з якої у них на протязі тривалого часу склались стійкі неприязні відносини, не має ніякого відношення, посилаючись на те, що не проживав однією сім`єю з позивачкою до реєстрації шлюбу, а право користування земельною спірною земельною ділянкою 0,14 га, розташованою по [ADDRESS] , він набув у зв`язку з придбанням незавершеного будівництва житлового будинку за договором купівлі-продажу 26.06.2003 року, тобто до укладення шлюбу з позивачкою та за власні кошти. Стверджує, що право власності на земельну ділянку площею 0,2213 га зареєстровано ним в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.10.2022 року законно, тобто після укладення шлюбу, тоді як Державний акт на право власності на земельну ділянку від 30.12.2011 року ним втрачено, а тому ним заперечується його дійсність. Вважаючи спірну земельну ділянку особистою власністю, не заперечує, що здійснив її поділ на дві окремі земельні ділянки без згоди позивачки, якої не стосується поділ землі, а також з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов, а тому просив суд, відмовити у задоволенні позову повністю (а.с. 63-79). Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до п.1 ст. 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до ЄКПЛ - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності - є непорушним. ЄСПЛ неодноразово вказував, що згідно його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 ЕКПЛ зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення - його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтовування рішення може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін прот України» п. 58 рішення від 10.02.2010 р.). Враховуючи, що згідно зі\~ст. 92 Конституції України\~правовий режим власності визначається виключно законами України - інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Частиною 2 статті 13 ЦК України визначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов?язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Статтями 627-629,638,639 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є : умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Правомочність користування означає - передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає - юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.). Суд вважає, що у сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості. При чому інколи всі разом або деякі з них можуть належати і не власнику, а іншому володільцю майна, наприклад, довірчому власнику майна, орендатору тощо. На відміну від прав власника, правомочності іншого законного володільця, навіть зі схожими правомочностями власника, не тільки не виключають прав самого власника на це майно, а й зазвичай виникають із його волі і в передбачених ним межах (наприклад, договір найму, договір управління майном). Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов?язків власник зобов?язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. \~ \~ \~ \~ Власник\~не може\~використовувати право\~власності на\~шкоду правам,\~свободам та\~гідності громадян,\~інтересам суспільства,\~погіршувати екологічну\~ситуацію та\~природні якості\~землі.\~Держава не\~втручається у\~здійснення власником\~права власності.\~Діяльність власника\~може бути\~обмежена чи\~припинена або\~власника може\~бути зобов?язано\~допустити до\~користування його\~майном інших\~осіб лише\~у випадках\~і в\~порядку, встановлених законом. Згідно із ст. 328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд враховує положення ч. 2 ст. 328 ЦК України, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття. Згідно ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Виходячи з положень ч. 1 ст. 356 ЦК України, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм в певних частках майном, яке становить єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою у праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними і визначаються відповідними відсотками від цілого або в дробовому вираженні. У відповідності до ст.ст. 368,269 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Також, стаття 369 ЦК України вказує, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України передбачено об?єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об?єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім?ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором - є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При чому, ст. 65 СК України передбачає, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім?ї, створює обов?язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім?ї. Згідно із ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об?єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім?ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім?ї. Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України. Відповідно до п.п. 22,23,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути : квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов?язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов?язаннями, що виникли в інтересах сім?ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім?ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. При вирішенні спору про поділ майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України, в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім?ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім?ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України). Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2641цс15 - статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями : 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в офіційному шлюбі з 23.08.2003 р., що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданого повторно 09.09.2011 р., який був розірваний рішенням Суворовського райсуду м. Одеси від 12.07.2022 р., яке набрало законної сили 16.08.2022 р., та в якому народились діти : [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження (т. 1 а.с. 15-18,37). Так, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 26.06.2003 р., в період спільного проживання сторін без офіційної реєстрації шлюбу, за ціною 1510 грн. відповідач [PERSON] придбав незакінчений будівництвом житловий будинок, що знаходився за адресою: [ADDRESS] та складався в цілому з одного незакінченого будівництвом житлового будинку готовністю 36%, розташованого на земельній ділянці Державної власності розміром 0,14 га.(т. 1 а.с. 14). Згідно технічного паспорту, виготовленого станом на 29.05.2023 року, на земельній ділянці площею 0,2213 га за адресою [ADDRESS] - розташовані три житлові будинки з господарськими будівлями та спорудами (т. 2 а.с. 47-56). Право власності на вказані будівлі в Державному реєстрі речових прав на сьогодні не зареєстровано, як і не було зареєстровано до 31.12.2013 року у відповідному органі реєстрації нерухомого майна (т. 1 а.с. 24-28). Рішенням Сухолиманської сільської ради № 292/4 від 05.11.2009 року передано безкоштовно у приватну власність відповідача [PERSON] земельну ділянку площею 0,221 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель (т. 1 а.с. 19). На підставі вказаного рішення [PERSON] видано Державний акт серії ЯЛ №511087 від 30 грудня 2011 року про право власності на земельну ділянку площею 0,2213 га, кадастровий номер 5123784200:02:002:0378, розташовану за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 512370001003361 (т.1 а.с. 20-23,159-161). На підставі заяв [PERSON] від 07.02.2023 року про поділ земельної ділянки державним реєстратором Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області Марущак Ю.В. 20.02.2023 року на підставі свого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 66508242 від 22.02.2023 року та рішення індексний номер 66507056 від 22.02.2023 року, зареєстровано право власності [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 5123784200:02:002:0727 площею 0,0702 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2695353151237, та на земельну ділянку кадастровий номер 5123784200:02:002:0728 площею 0,1511 га. відповідно (т. 1 а.с. 141-152). За даними Державного земельного кадастру земельна ділянка з кадастровим номером 5123784200:02:002:0727 площею 0,0702 га та земельна ділянка з кадастровим номером 5123784200:02:002:0728 площею 0,0,1511 га , що розташовані за адресою : [ADDRESS] зареєстровані відділом № 2 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області 16.02.2023 року (т. 1 а.с. 163-255). Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Суд звертає увагу на той факт, що Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VІ «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об?єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08.02.2011 р. - статтю 61 СК було доповнено частиною п?ятою, згідно якої об?єктом права спільної сумісної власності подружжя є земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VІ «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13.06.2012 р. - частину п?яту статті 61 СК України було виключено. Натомість Кодекс було доповнено, зокрема, пунктом 4 частини першої статті 57 СК України, згідно з яким житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Таким чином, суд зауважує, що з урахуванням наведених змін до СК України правовий режим приватизованих об`єктів житлового та земельного фонду змінювався. При цьому лише у період часу з 8 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно, житло та/чи земельна ділянка, набуті одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового та/чи земельного фонду - визнавалося спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України в редакції, чинній на момент отримання відповідачем [PERSON] державного акта на спірну земельну ділянку - право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. На думку суду, оскільки право власності відповідача на спірну земельну ділянку виникло з моменту державної реєстрації Державного акту про право власності на землю 30.12.2011 року, тобто в період перебування сторін по справі у зареєстрованому шлюбі та на час дії частини п?ятої статті 61 СК України в редакції Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-VІ «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об?єктів права спільної сумісної власності подружжя» - така земельна ділянка належить до об?єктів спільної сумісної власності подружжя, тобто позивачки [PERSON] та [PERSON] . Аналогічні висновки щодо застосування ст. 61 СК України в редакції Закону від 11.01.2011 року №2913-VI в подібних правовідносинах викладені в Постанові Верховного Суду від 10.05.2018 року у справі №158/1016/16-ц. Суд вважає хибними та безпідставними твердження відповідача [PERSON] про те, що він начебт набув право користування земельною ділянкою 0,14 га, розташованою за адресою [ADDRESS] , у зв`язку з придбанням незавершеного будівництва житлового будинку за договором купівлі-продажу 26.06.2003 року, тобто до укладення шлюбу та за власні кошти, що на його думку, начебто повністю виключає можливість визнання спільної сумісної власності подружжя на спірну земельну ділянку з огляду на те, що виникнення спільної сумісної власності подружжя на приватизовану під час шлюбу земельну ділянку у відповідності до ч. 5 ст. 61 СК України в редакції, що була чинною на час виникнення спірних відносин - не пов`язувалось ні з правом користування земельною ділянкою, ні з наявністю на ній об`єктів нерухомого майна, а перебування земельної ділянки в користуванні громадян чи відсутність такого користування визначали лише правові підставі та порядок безоплатної передачі земельної ділянки у власність громадян (п.п. «а», «б» частини 3 ст. 116 ЗК, ст.ст.118,121 ЗК). Крім того, суд звертає увагу на п. 1 нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 26.06.2003 р. (реєстр. № 3125) незавершеного будівництвом житлового будинку готовністю 36%, яким передбачено, що об`єкт продажу розташований на земельній ділянці Державної власності розміром 0,14 га і сторонам (продавцю [PERSON] та покупцю [PERSON] ) роз`яснено зміст ст. 120 ЗК України (т. 1 а.с. 14). Згідно діючої на час виникнення спірних правовідносин редакції ч. 1 ст. 120 ЗК України було визначено, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди. Тобто виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою не виникало з підстав укладення правочину щодо об`єкту нерухомого майна, а виникнення такого права пов`язувалось виключно з рядом додаткових юридичних фактів. З урахуванням викладеного вище, суд вважає, що право користування земельною ділянкою площею 0,2213 га виникло у відповідача [PERSON] з моменту отримання Державного акту про право власності на земельну ділянку від 30.12.2011 року та його державної реєстрації у відповідності до чинних на той час редакцій ст.ст. 125,126 ЗК України (т. 1 а.с. 20). Крім цього, суд вважає безпідставними посилання відповідача на те, що право власності на земельну ділянку площею 0,2213 га. начебто виникло у нього з моменту реєстрації такого права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.10.2022 року, а Державний акт на право власності на земельну ділянку від 30.12.2011 року є недійсним, оскільки був ним втрачений з огляду на наступне. Втрата державного акту на право власності на земельну ділянку - не призводить до втрати права власності на неї, а реєстрація 24.10.2022 р. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на земельну ділянку площею 0,2213 га кадастровий номер : 5123784200:02:002:0378 - здійснена на ім`я відповідача на підставі поданих для державної реєстрації документів, а саме, державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 511087, виданого 30.12.2011 р. відділом Держкомзему у Овідіопольському районі Одеської області, який втрачено. \~ \~ \~ \~ \~Така реєстрація\~здійснена у\~відповідності до\~ п.\~53\~Постанови КМУ\~від 25\~грудня 2015\~р.\~№ 1127\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень»,\~згідно якого, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на земельну ділянку, права власності на закінчений будівництвом об`єкт чи об`єкт незавершеного будівництва, реєстрацію яких проведено до 1 січня 2013 р. відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням відповідного державного акту на право власності чи постійного користування земельною ділянкою, свідоцтва про право власності на нерухоме майно використовуються відомості з Державного земельного кадастру або Реєстру прав власності на нерухоме майно, який є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, та паперовий носій інформації (реєстрові книги, реєстраційні справи, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації). У разі наявності в заявника копії примірника втраченого, пошкодженого чи зіпсованого державного акту, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, подається також відповідна копія. Державна реєстрація прав у випадку, передбаченому цим пунктом, проводиться виключно за умови встановлення державним реєстратором наявності зареєстрованих речових прав на підставі таких документів у Державному земельному кадастрі чи в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, або на паперових носіях інформації (в реєстрових книгах, реєстраційних справах, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації), а у разі коли таким майном є закінчений будівництвом об`єкт чи об`єкт незавершеного будівництва, - також за наявності відомостей про його технічну інвентаризацію, отриманих державним реєстратором з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, з обов`язковим зазначенням у Державному реєстрі прав відомостей про втрату, пошкодження чи зіпсування відповідного документа. Отже, реєстрація права власності на земельну ділянку, яка відбулась 22.10.2022 р. - не змінює дати виникнення права власності відповідача на спірну земельну ділянку, якою є 30 грудня 2011 року, а поділ земельної ділянки, який має своїм наслідком припинення прав власності на одну земельну ділянку та виникнення прав власності на дві окремі земельні ділянки - є однією з юридичних форм розпорядження майном. У відповідності до ст. 63 СК України - дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно ст. 369 ЦК співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Статтею 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування тощо. Порядок реєстрації земельних ділянок, присвоєння кадастрового номеру, поділу земельних ділянок тощо регулюється Законом України № 3613-VI від 07.07.2011 «Про Державний земельний кадастр», «Порядком ведення Державного земельного кадастру», затвердженого Постановою КМУ України від 17.10.2012 р. № 1051. Згідно ст.ст. 16,24,27 вказаного Закону «Про державний земельний кадастр», земельній\~ділянці,\~відомості про\~яку внесені\~до Державного\~земельного кадастру,\~присвоюється кадастровий\~номер.\~Кадастровий номер\~скасовується лише\~у разі\~скасування державної\~реєстрації земельної\~ділянки.\~Зміна власника\~чи користувача\~земельної ділянки,\~зміна відомостей\~про неї\~не є\~підставою для\~скасування кадастрового\~номера. Скасований\~кадастровий номер\~земельної ділянки\~не може\~бути присвоєний\~іншій земельній\~ділянці. Державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється , в тому числі ,за заявою: власника земельної ділянки (у разі поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок) або уповноваженої ними особи. Державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). У разі поділу або об?єднання земельних ділянок запис про державну реєстрацію земельної ділянки та кадастровий номер земельної ділянки скасовуються, а Поземельна книга на таку земельну ділянку закривається. У Поземельній книзі на земельні ділянки, сформовані в результаті поділу або об`єднання земельних ділянок, здійснюється запис про такий поділ чи об`єднання із зазначенням скасованих кадастрових номерів земельних ділянок. Згідно п. 114 Порядку, державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, в тому числі , у разі: 1) поділу чи об?єднання земельних ділянок - на підставі заяви про державну реєстрацію земельних ділянок, які утворилися в результаті такого поділу чи об`єднання; 3) ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки, яке набрало законної сили в установленому законодавством порядку. Встановивши, що спірна земельна ділянка належала сторонам на праві спільної сумісної власності , поділ земельної ділянки вчинено без згоди співвласника земельної ділянки (позивачки по справі), та всупереч її законним правам та інтересам, суд дійшов висновку, що вчинений відповідачем правочин поділу земельної ділянки є неправомірним, а тому реєстрація двох новоутворених земельних ділянок підлягає скасуванню, а реєстрація попередньої земельної ділянки відновленню. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частини першої статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Частинами першою, другою статті 370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Спір щодо прав власності на майно та його поділ може складатись із трьох стадій: визнання права (спільної сумісної чи спільної часткової) власності; поділ майна шляхом визначення ідеальних часток у праві на таке майно ; поділ майна у натурі у відповідності до часток сторін, а в разі недопустимості поділу в натурі виділення майна одному із подружжя зі стягненням з нього на користь другого з подружжя грошової компенсації вартості його частки. Відповідними можуть бути і способи захисту порушеного права, вибір яких залежить виключно від позивача. Заявлений позивачкою спосіб захисту у виді скасування всіх реєстраційних дій як наслідку поділу земельної ділянки, поновлення прав на поділену земельну ділянку, та визнання права спільної сумісної власності на земельну ділянку (поновлену) з визначенням рівності часток у праві власності на неї є таким ,що відповідає вимогам закону та є ефективним для захисту порушених прав позивачки. \~ Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачка має право на 1/2 частку спірної земельної ділянки, яка відноситься до спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і в цій части ні позовні вимоги підлягають задоволенню. В той же час, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог в частині поновлення реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 0,2213 га, кадастровий номер : 5123784200:02:002:0378, призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] , з наступних підстав. Статтею 126 Земельного Кодексу України встановлено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» організаційну систему державної реєстрації прав становлять: 1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи; 2) суб`єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; 3) державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори). Суд не віднесено до органів та суб`єктів, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, а тому до компетенції суду не входить внесення записів, їх поновлення чи внесення до них змін у Державному реєстрі прав, у суду відсутній доступ до програмних засобів ведення записів у Державному реєстрі прав. Постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 р. №1141 ( в редакції постанови КМ України від 06.06.2018 р. №484) затверджено Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, пунктом 51 якого передбачено, що внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав здійснюється за заявою особи, заінтересованої у внесенні/скасуванні відповідних записів, виключно у випадках, передбачених законом.У Державному реєстрі прав під час внесення записів про скасування державної реєстрації прав за допомогою програмних засобів його ведення автоматично поновлюються записи про речові права, їх обтяження, що існували до проведення державної реєстрації прав, що скасована, у разі їх наявності в Державному реєстрі прав. Згідно з пунктом 46 зазначеного вище Порядку записи про скасування державної реєстрації прав, відомості про скасування рішення державного реєстратора вносяться до Державного реєстру прав та записи Державного реєстру прав скасовуються виключно на підставі рішення державного реєстратора. Таким чином, у випадку задоволення позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на спірну земельну ділянку і набрання законної сили рішенням суду позивачці, при бажанні поновлення попереднього запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку - необхідно звернутися з відповідною заявою до державного реєстратора. Крім цього, в порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки слід стягнути суму сплаченого нею судового збору за розгляд позовних вимог та за забезпечення позову у розмірі 4192,54 грн., що підтверджується оригіналами платіжних квитанцій (т. 1 а.с. 45,46). Також, позивачкою були понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі 18000 грн., підтверджені документально, а саме платіжною інструкцією № ПН2850714 від 20.04.2023 р. відповідно до укладеного між нею та адвокатом Котиком Ф.І. договору про надання професійної правничої допомоги (т. 1 а.с. 39,40,120). У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про\~адвокатуру і\~адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За приписами частини 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За змістом ч.ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов?язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов?язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Глава 52 ЦК України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: -Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); -За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги - є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; -Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами - шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; -адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; -адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) - зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд має виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». \~ \~ \~ \~ \~ \~У разі\~відсутності у\~тексті договору\~таких умов\~(пунктів)\~щодо порядку\~обчислення,\~форми та\~ціни послуг,\~що надаються\~адвокатом,\~суди,\~в залежності\~від конкретних\~обставин справи,\~інших доказів,\~наданих адвокатом,\~використовуючи свої\~дискреційні повноваження,\~мають право\~:\~відмовити у\~задоволенні заяви\~про компенсацію\~судових витрат,\~задовольнити її\~повністю або\~частково. Відповідно до ч. 3. 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним і документально підтверджених витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між клієнтм (потерпілим) та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов?язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.\~Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд звертає увагу на те, що в даному випадку надання адвокатських послуг адвокатом Котиком Ф.І. підтверджуються зокрема, договором про надання професійної правничої допомоги від 03.04.2023 р., адвокатським ордером серії ВН № 123827 від 06.04.2023 р., платіжною інструкцією № ПН2850714 від 20.04.2023 р. на суму 18000 грн., вказаною у Розділі 4 вказаного договору та Детальним описом (наданих послуг для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат у даній конкретній цивільній справі № 509/1829/23 від 21.11.2023 р. (т. 1 а.с. 39,40,120, т. 2 а.с. 74 оборот аркуша). Отже, у відповідності до приписів ст. 632 ЦК України, ч.ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України представником позивачки надано суду повний обсяг документів, які підтверджують надання адвокатом Котиком Ф.І. правничої допомоги для підтвердження його повноважень у даній справі та умов надання правової допомоги позивачці, а також надано суду перелік і обсяг наданих адвокатом послуг і виконаних робіт адвокатом. Таким чином, загальний розмір судових витрат позивачки становить 22110,40 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

Outcome: partial