Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивує тим, що 19.07.2023 р. між ним та відповідачами, у простій письмовій формі, було укладено договір купівлі - продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] , який не був посвідчений нотаріально, але було виконано усі суттєві умови договору. Згодом з`ясувалось, що відповідачі не зареєстрували своє право власності у відповідному державному реєстрі. Таким чином, придбане позивачем майно, було відчужено особами, які не мали на це право, але у зв`язку з тим, що позивач є добросовісним набувачем, та відсутні підстави для витребування в нього майна, передбачені ст. 388 ЦК України, він просить задовольнити позовні вимоги. Позивач у підготовче судове засідання не з`явився, представник позивача адвокат Златі Д.С. направив до суду заяву з проханням розглянути справу у їх відсутності, позовні вимоги підтримують. Відповідачі у підготовче судове засідання не з`явились, направили до суду заяву з проханням розглянути справу без їх участі, позовні вимоги визнають. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що визнання відповідачами позову не порушує права, свободи та інтереси інших осіб та не суперечить закону. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: нотаріально не посвідчений договір купівлі - продажу від 19.07.2023 р., укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] про купівлю-продаж житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] ; технічний паспорт на житловий будинок житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] , самочинних споруд, не має; свідоцтво про право на спадщину за законом від 10.11.1970 р., відповідно до якого [PERSON] [PERSON] та [PERSON] успадкували у рівних долях частину житлового будинку [ADDRESS] ; свідоцтво про право на спадщину за законом від 22.10.1973 р., відповідно до якого, [PERSON] та [PERSON] успадкували у рівних долях 2/3 частини житлового будинку [ADDRESS] ; паспорт громадянина України [PERSON] , серія [NUMBER] ; свідоцтво про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , прізвище дружини після укладення шлюбу « [PERSON] », серія [NUMBER] ; рішення виконкому Ренійської міської ради народних депутатів від 15.12.1977 р. № 407, згідно якого була проведена пере нумерація житлового будинку по [ADDRESS] . Дослідивши надані докази, судом було встановлено, що 19.07.2023 позивач домовився із відповідачами про купівлю житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] В той же день було укладено відповідний договір купівлі-продажу, який не було посвідчено у нотаріальному порядку. Позивач передав відповідачам обумовлену суму грошей, а відповідачі надали позивачу об`єкт нерухомості для вільного користування і володіння. Так як, згідно законодавства, подібні договори підлягають нотаріальному посвідченню, позивач через деякий час запропонував відповідачам привести домовленість у відповідність до вимог закону, однак з`ясувалось, що відповідачі не зможуть надати нотаріусу правовстановлюючі документи на нерухоме майно, оскільки не зареєстрували своє право власності у відповідному державному реєстрі. Про існування цих обставин, позивачу нічого не було відомо, оскільки перед оформленням правочину, відповідачі надали позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом, у яких відповідачі були вказані власниками житлового будинку. Таким чином, на момент укладання договору, тобто на 19.07.2023 р., відповідачі не мали право відчужувати даний об`єкт нерухомості, тому придбане позивачем майно було відчужено особами, які не мала на це право. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки надані суду докази в повному обсязі підтверджують обставини викладені у позовній заяві. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі - продажу повинен бути укладений у письмовій формі і посвідчений нотаріально, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, і недотримання цієї вимоги є підставою для визнання укладеного договору недійсним. Разом з тим, між сторонами була досягнута взаємозгода відносно всіх істотних умов договору, оскільки позивач передала продавцям обумовлену суму коштів, а продавці передали позивачу нерухоме майно та ключі від нього. Згідно матеріалів справи, сторонами, при укладанні договору купівлі-продажу була досягнута угода по всіх істотних умовах: відповідачам була передана обумовлена сума грошей, а позивачу - об`єкт нерухомості. Відповідачі жодного разу не висували вимоги щодо повернення об`єкту нерухомості, не заперечували проти визнання права власності за позивачем, про що свідчить заява, яка міститься в матеріалах справи. Відповідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. На підставі ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Частиною 1 ст. 397 ЦК України, передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Так, позивач набув право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] , в порядку ст. 330 ЦК України, як добросовісний набувач, придбавши його у відповідачів, які фактично не мали права його відчужувати на той період, оскільки не зареєстрували своє право власності у відповідному державному реєстрі. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв`язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачем, судом не встановлено. Таким чином, суд вважає за можливе визнати за позивачем, як за добросовісним набувачем, право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Виходячи з вищевикладеного,

Outcome: approved