Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-09 00:00:00

10.10.2023 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 28.07.2022 року між ним та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено трудовий договір. 07.09.2023 року ним подано заяву про звільнення за власним бажанням за допомогою засобів поштового зв`язку та електронною поштою з електронно-цифровим підписом на адресу роботодавця. При цьому, зазначено останній робочий день 21.09.2023 року та належним чином повідомлено роботодавця про розірвання трудового договору за два тижні. Однак, жодних відомостей стосовно звільнення від роботодавця йому не надходило, тому просить суд розірвати трудовий договір укладений між ним та ФОП [PERSON] , зобов`язавши відповідача внести належні записи про звільнення до його трудової книжки, видати йому належно оформлену трудову книжку, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільнені та провести з ним розрахунок при звільненні. Позивач в судове засідання не прибув, представником надіслано заяву про розгляд справи у їх відсутність, позов підтримали. Відповідач у судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзив на позов та заяву про розгляд справи за його відсутності не подав, тому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутність, на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи та постановити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини. ФОП [PERSON] зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - 20.05.2020 року. 28.07.2022 року між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено трудовий договір № 3 між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю. Відповідно до вказаного договору [PERSON] прийнято на роботу на посаду водія. Згідно розділу 8 договору передбачено, що договір укладений на невизначений термін. Згідно розділу 9 договору передбачено, що сторони можуть достроково розірвати договір з власної ініціативи, тільки при повідомлені один одного не менше ніж за 2 тижні до дати розірвання договору. Згідно пункту (в) частини 10.1 розділу 10 договору передбачено, що підставою для розірвання договору може бути ініціатива працівника у випадках, передбачених статтями 38, 39 КЗпП України і даним договором. Як вбачається з індивідуальних відомостей про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Форми ОК-5, Форми ОК-7 від 06.09.2023 року, з ФОП [PERSON] (код [NUMBER] ), здійснювалося нарахування заробітної плати позивачу [PERSON] за період з 2022 по 2023 роки. Згідно копії опису-вкладення до цінного листа, накладної № 6100355526573 від 07.09.2023 року та фіскального чеку АТ «Укрпошта» від 07.09.2023 року, встановлено, що [PERSON] звернувся до ФОП [PERSON] із заявою про звільнення за власним бажанням. Згідно роздруківки з електронної пошти наданої позивачем, 07.09.2023 року на електронну адресу ФОП [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] направлено заяву про звільнення за власним бажанням. Відповідно до вимог частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, положеннями частин першої та другої статті 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно частини першої статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або Уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно частини 4 статті 22 КЗпП України, будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України. Розірвання трудового договору за статтею 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. При цьому частиною першою статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. Правове значення для припинення трудового договору має письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою не має значення чи була погоджена ця ініціатива з роботодавцем та чи згідний він з такою вимогою робітника. Трудові відносини припиняються незалежно від того, чи видано роботодавцем наказ про звільнення працівника, чи не вчинено такої дії. Відсутність такого наказу не зобов`язує працівника надалі виконувати покладені на нього трудові обов`язки та не продовжує дії трудового договору. З огляду на матеріалами справи, позивачем 07.09.2023 року було скеровано заяву про звільнення за власним бажанням на адресу відповідача та на його електронну адресу, однак відповідачем не повідомлено про винесення наказу про звільнення за власним бажанням, не здійснено запису в трудову книжку, тобто його заява про звільнення залишилась без належного реагування. Враховуючи зазначені вище норми трудового законодавства, суд вважає, що позивач належним чином, у визначеному законом порядку повідомив відповідача ФОП [PERSON] за місцем його знаходження про намір припинити трудові відносини та звільнитися з роботи за власним бажанням. Проте, відповідач всупереч вимогам закону та у порушення прав позивача на припинення трудових відносин та звільнення з роботи з ініціативи працівника за власним бажанням на підставі частини першої статті 38 КЗпП України, жодних дій не вчинив, наказ про звільнення позивача з роботи не видав, припинення трудових відносин належним чином не оформив. Таким чином, позивач не був звільнений із займаної посади у визначеному законом порядку після подачі заяви про звільнення, а тому відповідачем були порушені норми трудового законодавства щодо реалізації волевиявлення працівника на звільнення. Статтею 47 КЗпП України визначено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника вдень їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України (ст. 48 КЗпП України). Питання пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберіганням, виготовленням, постачанням і обліком, регулюються КЗпП України, постановою Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993 року за № 301, Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року за № 58. Відповідно до п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993 року за № 301, трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, у представництвах іноземних суб`єктів господарювання, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідно до п. 2.26, п. 4.1 вищевказаної Інструкції №58 від 29.07.1993 року, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. У відповідності до вимог частин першої, третьої статті 12, а також частин першої, п`ятої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідач ФОП [PERSON] будь-яких заперечень на позов та доказів на спростування заявлених позивачем вимог до суду не подав. Враховуючи те, що відповідачем не виконано вимоги трудового законодавства щодо звільнення [PERSON] за власним бажанням, не видано йому трудову книжку, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача про зобов`язання відповідача внести належні записи про звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України до трудової книжки позивача та видачу йому належно оформленої трудової книжки, письмового повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні, проведення з ним розрахунку при звільненні. Відповідно до статті 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позовних вимог про припинення трудових відносин з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачена ним сума судового збору в розмірі 1073, 60 гривень.

Outcome: approved