Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-16 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що у березні 1988 року вона разом зі своїм чоловіком - [PERSON] та донькою [PERSON] вселилися у житловий будинок по [ADDRESS] . З моменту вселення у будинок і по теперішній час добросовісно і відкрито володіє вказаним житловим будинком, сплачує вартість комунальних послуг, при цьому особові рахунки по сплаті комунальних послуг відкриті на її ім`я. Крім того, право на користування житловим будинком ніхто не оспорював за всі ці роки. Позивачка виготовила технічний паспорт на житловий будинок, але не може оформити право власності через відсутність правовстановлюючих документів на будинок. Тому, звернулася до суду та просить визнати право власності за набувальною давністю на вказаний житловий будинок. В судовому засіданні позивачка позов підтримала. Пояснила, що у період з 1988 року по 1992 рік вона працювала у колгоспі «Перемога». У березні 1988 р. разом зі своєю сім`єю всилилася у житловий будинок по [ADDRESS] . Вона мала намір викупити вказаний житловий будинок, у зв`язку з чим сплатила кошти Сільськогосподарському підприємству «Перемога» у сумі орієнтовно 30 000 карбованців, однак договір купівлі-продажу не уклали, право власності на даний час не зареєстровано, правовстановлюючі документи на будинок відсутні. Зазначає, що добросовісно і відкрито володіє цим житловим будинком, сплачує за надані комунальні послуги, при цьому особові рахунки по сплаті комунальних послуг відкриті на її ім`я. Додатково пояснила, що у вказаному будинку на сьогоднішній день проживає її донька з сім`єю, також до 2023 року проживала ще одна донька, яка виїхала за кордон. Зважаючи на викладене просить позов задоволити та визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок, де проживає її сім`я. Представник позивачки в судовому засіданні позов підтримала, просила його задоволити. Зазначила, що оскільки позивачка є добросовісним користувачем будинковолодіння, то і має право на визнання права власності за набувальною давністю. Позивачка зі своєю сім`єю з 1988 року постійно проживала у вказаному будинку, відкрито користувалася ним, сплачувала всі комунальні платежі, укладала договори на надання послуг. Проти проживання сім`ї позивачки в цьому будинку ніхто не заперечував. Інші власники не претендували на це майно. Тому в позивачки виникло право на набуття права власності на майно за набувальною давністю. Представник Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області в судове засідання не з`явився. Згідно поданої заяви просить справу розглядати без їх участі, прийняти рішення згідно чинного законодавства. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився. Згідно поданої заяви просить справу розглядати без його участі. Проти задоволення позову не заперечує, майнових претензій до позивачки не має. Заслухавши пояснення позивачки, її представника, дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст. 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення своїх позовних вимог суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Фактичні обставини справи. Як встановлено в судовому засіданні, у період з 1988 року по 1992 рік [PERSON] працювала у колгоспі «Перемога». Згідно довідки, виданої ПСП «Перемога» від 14.12.2006 р. № 33, колгосп «Перемога» реорганізовано в колективне селянське товариство «Перемога» 01.04.1992 року. Надалі КСП «Перемога» реорганізовано в приватне сільськогосподарське підприємство «Перемога» 01.04.2000 року. З інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що приватне сільськогосподарське підприємство «Перемога» припинено 20.06.2011 року, номер запису 16021110005000495. У березні 1988 року [PERSON] разом зі своїм чоловіком - [PERSON] та донькою [PERSON] вселилися у житловий будинок по [ADDRESS] , зареєструвавши там своє місце проживання. 12 січня 1996 року шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , було розірвано. З часу розірвання шлюбу [PERSON] залишилася проживати у цьому будинку. Саме із зазначеного моменту вона вважає себе власником житлового будинку, оскільки уклала на своє ім`я особові рахунки, сплачувала комунальні послуги та утримувала будинок, до неї ніхто не пред`являв ніяких претензій. 18 листопада 1997 року [PERSON] знявся з реєстраційного обліку за адресою по [ADDRESS] . Позивачка зазначає, що вона мала намір викупити вищезазначений житловий будинок, у зв`язку з чим сплатила кошти Сільськогосподарському підприємству «Перемога» у сумі 30000 крб., проте жодного доказу щодо сплати таких коштів підприємству вона не надала, як і не надала доказів того, що між нею та підприємством «Перемога» мав укладатися договір купівлі-продажу. Норми закону, які підлягають до урахування та застосування при постановленні рішення. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. За змістом наведеної норми права, позивач має довести, окрім відкритості, безперервності і давності володіння нерухомим майном, щодо якого у нього відсутні підстави для володіння і набуття права власності, ще і інші обставини, які мають суттєве значення для справи, зокрема, добросовісність володіння. Ознака добросовісності присутня у тому випадку, коли володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Цей висновок Верховний Суд зробив у Постанові від 27.09.2018 р. у справі № 571/1099/16-ц та Постанові від 31.10.2018 р. у справі № 683/2047/16-ц. Отже, для застосування набувальної давності добросовісний набувач має довести, що майно, яким він заволодів, є чужим, тобто належить іншій особі, а у самого добросовісного набувача на момент заволодіння майном були відсутні передбачені законом підстави для набуття власності на нього і він не знав і не міг знати про це. До того ж, таке заволодіння має бути правомірним. Застосування до набувальної давності презумпції добросовісності не відповідає буквальному змісту ст. 344 ЦК України, оскільки в силу ч. 5 ст. 12 ЦК України презумпція добросовісності діє тоді, коли законом встановлені правові наслідки недобросовісного здійснення особою свого права (частини 1, 3 ст. 388 ЦК України), тоді як ст. 344 ЦК України вказує на правомірні дії щодо добросовісного заволодіння чужим майном. Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень частини першої статті 344 ЦК України. До цього висновку дійшов Верховний Суд України в Постанові від 27.09.2018р., по справі № 571/1099/16-ц. Зазначене тлумачення норм права щодо інституту набувальної давності є усталеним у судовій практиці. У постанові від 19.09.2018 р. у справі № 296/6949/17 Верховний Суд звернув увагу, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України). За правилами частини першої статті 335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Положеннями частини другої вказаної статті передбачено, що безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Так, відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до вимог ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року (справа №910/17274/17) зазначається, що аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Позов про визнання права власності за набувальною давністю не може заявляти особа, яка володіє ним за волею власника і завжди знала , хто є власником цього майна .За набувальною власністю може бути набуто право власності на нерухоме майно , яке не має власника , або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно , що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Аналогічна правова позиція міститься у Постанові ВС Касаційного цивільного суду від 28.04.2020 р. у справі № 552/1354/18. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156 св 18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Висновки суду. Суд приходить до висновку, що вимоги позивачки не можуть бути задоволені. Відкритість, добросовісність і безперервність володіння нерухомим майном в даному випадку не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. Позивачка у 1988 році разом з чоловіком та донькою вселилися в житловий будинок по [ADDRESS] , і при цьому їй було відомо, що це майно належить Сільськогосподарському підприємству «Перемога». Вона зазначає, що мала намір викупити це майно у сільськогосподарського підприємства. Отже, позивачці було відомо про власника майна, і вселення до будинку було здійснено зі згоди власника майна. В судовому засіданні позивачка пояснила, що в житловому будинку по [ADDRESS] , проживали її доньки. Так, одна з них у 2023 році виїхала за межі України, хоча до того часу там проживала. А інша продовжує там проживати. Колишній чоловік позивачки на зазначене майно не претендує. Отже, діти позивачки також більше ніж 10 років користувалися будинком по [ADDRESS] і, можливо, також претендують на дане майно. Однак вони не були залучені позивачкою до участі у справі в якості відповідачів чи третіх осіб, їх позиція щодо майна суду не відома. Таким чином посилання позивачки на одноособовість, добросовісність володіння спірним будинком є недоведеною. ПСП «Перемога» було припинене 14.01.2000 року. Позивачка не надала суду доказів того, за ким обліковувався спірний житловий будинок на час її вселення. Відповідно до інформаційної довідки № 3033 від 07.08.2023 року, виданої КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» Рівненської обласної ради, зазначається, що згідно архівних матеріалів та реєстраційних книг станом на 01.01.2013 року право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] не зареєстровано. З часу видачі цієї довідки і станом на час розгляду справи минуло більше 11 років, і суду не було доведено, що з 2013 року і по 2024 рік житловий будинок за адресою: [ADDRESS] не має власника. Суду не були надані докази того, що майно визнане безхазяйним. Також суду не були надані докази щодо того, кому належало майно як на час вселення позивачки та її сім`ї у будинок (суду були надані тільки усні пояснення про те, що власник майна відомий позивачці), надалі з часу припинення підприємства і до часу звернення позивачки до суду. Таким чином суд не переконався у тому, що з часу припинення ПСП «Перемога» у 2000 році і до часу розгляду справи судом будинок не має нового власника. Враховуючи вищезазначені обставини суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України. У даному випадку судові витрати покладаються на позивачку.

Outcome: dismissed