Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-15 00:00:00

05.09.2023 року [PERSON] в особі представника [PERSON] звернувся до Вишгородського районного суду Київської області в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком без участі матері, заінтересована особа: Орган опіки та піклування в особі Вишгородської міської Ради Вишгородського району Київської області. В своїй заяві він зазначив, що Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24.03.2016 року розірвано шлюб між ним та [PERSON] , в шлюбі з якою [INFO] народився син [PERSON] . З жовтня 2019 року син постійно проживає з ним, знаходиться на його утриманні. Мати дитини аліменти не сплачує, має заборгованість по сплаті аліментів, ніякої допомоги на утримання дитини не надає, життям та навчанням сина не цікавиться. Встановлення факту необхідно для переміщення разом з дитиною без згоди матері, мати можливість одноосібно звертатися до державних та освітніх закладів від імені та в інтересах дитини, а також для того, щоб дитина не залишилася без догляду батька. Ухвалою суду від 06.09.2023 року відкрито провадження по справі та залучено в якості зацікавленої особи мати дитини [PERSON] . Заявник в судове засідання не з`явився, про час слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В судовому засіданні представник заявника [PERSON] підтримала заяву, просила її задовольнити. Додатково пояснила, що виникають питання щодо проїзду дитини по території України та виїзду її за кордон без дозволу матері. [PERSON] займається спортом, має змогу приймати участь у змаганнях за кордоном, але без згоди матері він не може виїхати за межі України. Мати не приймає участь у вихованні дитини, має заборгованість по аліментам, ніяких контактів із сином та колишнім чоловіком не підтримує. Ніяких інших дій щодо звернення до органів опіки та піклування щодо вирішення питання участі матері у житті дитини або до суду до цього часу не проводилося. Заінтересовані особи до суду не з`явилися, про час слухання справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Вирішуючи справу, суд виходить із такого. Статтею 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно до положень частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24.03.2016 року розірвано шлюб, зареєстрований 10.11.2007 року між [PERSON] та [PERSON] , розірвано. В свідоцтві про народження [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] батьком зазначений [PERSON] , заявник, а матір`ю - [PERSON] , заінтересована особа. Згідно витягу з Держрєєстра актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 06.05.2023 року [PERSON] 21.03.2017 року уклала шлюб із [PERSON] , актовий запис про який зареєстрований за № 418 Солом`янським районним у м.Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного ТУЮ у м.Києві, та взяла прізвище [PERSON]. 25.11.2020 року Голосіївським районним судом м. Києва видано судовий наказ, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання їх сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 19.11.2020 року. Згідно характеристики на учня 8 класу Вишгородського ліцею «Сузір`я» [PERSON] , останній навчається в ліцеї третій рік, його вихованням займається тато, мама жодного разу не виявила зацікавленість успіхами дитини. Довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 18.02.2022 року встановлено місце проживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] . Згідно актів обстеження матеріально-побутових умов проживання від 06.07.2022 року, 22.10.2022 та 03.01.2024 року [PERSON] проживає разом із батьком [PERSON] , [PERSON] (дружина), [PERSON] в квартирі [ADDRESS] . В довідці ВК Вишгородської міської Ради від 06.07.2022 року зазначено, що [PERSON] проживає разом з батьком та знаходиться на повному його забезпеченні. Згідно розрахунку заборгованості по сплаті аліментів згідно наказу Голосіївського райсуду м. Києва від 25.11.2020 року [PERSON] має заборгованість по сплаті аліментів на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] у розмірі 191628,74 гривень станом на 01.12.2023 року. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У відповідності до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Конвенція про права дитини в пункті 3 статті 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Як визначено ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. При цьому, у відповідності до положень ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, в той час як батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні, та мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Як визначено частинами 1-3 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо віддитини,зобов`язанийбрати участьу її вихованні і має правона особистеспілкування знею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Пунктом 2 ч. 164 СК України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути, зокрема, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Отже, Сімейним кодексом України чітко передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Одним із способів виконання батьками обов`язку утримувати дитину є стягнення аліментів за домовленістю сторін або за рішенням суду. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, мати або батько має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини або до відповідних органів із заявою про притягнення особи до кримінальної відповідальності за ухиляння від сплати аліментів на утримання дітей. Факт відсутності участі батька або матері у вихованні дитини може бути підтверджений судом виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав. Як установлено, 25.11.2020 року Голосіївським районним судом м. Києва видано судовий наказ, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання їх сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 19.11.2020 року. В той же час існує велика заборгованість щодо сплати аліментів. При цьому, як пояснила в судовому засіданні представник позивача, ніяких дій щодо вирішення питань про позбавлення батьківських прав або притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за ухиляння від сплати аліментів до цього моменту не проводилось. Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Згідно Правил перетинання кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону. Суд вважає, що посилання заявника на таку обставину, як неможливість пересування дитини - [PERSON] , [INFO] , по території України без відповідного дозволу, є не обґрунтованою та не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, для перетину кордону особою, яка не досягла 16 років, існує певний перелік документів та підстав, які дозволяють виїзд дитини за кордон. 03 липня 2018 року Верховною Радою України прийнято Закон України № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», яким внесено зміни до частини п`ятої статті 157 Сімейного кодексу України та розширено перелік підстав для виїзду дитини до 16 років без згоди другого з батьків. З аналізу відповідних змін очевидно, що основна увага для того, щоб вивезти дитину за кордон, зосереджена на декількох моментах: з ким офіційно проживає дитина, строк поїздки, її мета, а також чи належно інший з батьків виконує свої батьківські обов`язки. Так, один із батьків дитини самостійно вирішує питання щодо її тимчасового виїзду за межі України, якщо: ?рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини разом з ним; ?щодо до нього не застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з нею; ?строк поїздки не перевищує одного місяця; ?мета поїздки: лікування, навчання, участь дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, оздоровлення та відпочинок дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей тощо; ?інформування іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки (якщо відомо місце проживання), шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, із зазначенням мети виїзду, держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. В даному випадку заявник не звертався до суду із позовом про визначення місця проживання дитини або за відповідним висновком до органу опіки та піклування. Суд зазначає, що законодавством України передбачено отримання у судовому порядку дозволу на виїзд дитини за кордон у разі ненадання одним з батьків згоди на виїзд. Тобто, законодавство України передбачає дуже різноманітні способи вирішення питання виїзду дитини, яка не досягла 16 років, за кордон. Суд звертає увагу, що жодним з цих способів заявник не скористався. Постановою Кабінету Міністрів України № 866 від 24 вересня 2008 року визначено питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини та затверджено Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини. Згідно пункту 3 вищевказаного Порядку органи опіки та піклування провадять свою діяльність, пов`язану із захистом прав дитини, з дотриманням таких принципів: забезпечення найкращих інтересів дитини; недопущення дискримінації дітей; конфіденційності інформації про дитину. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) у справі «М. С. проти України» стверджується, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. В той же час суд зазначає, що доказів самостійного виховання дитини суду не надано та нічим не підтверджено. Довідки щодо проживання [PERSON] із батьком та новою сім`єю, а також довідка із ліцею про те, що мати не відвідує виховний заклад, ще не свідчать про те, що мати не спілкується з дитиною та не приймає участь у його вихованні. Орган опіки та піклування в особі Вишгородської міської Ради Вишгородського району Київської області до судового засідання не з`явився, не надав суду відповідних підтверджень або спростування самостійного виховання дитини батьком, а також не виразив своєї позиції з приводу заяви будь-яким іншим способом. При розгляді даної заяви судом не було встановлено та представником заявника не було доведено, які саме юридичні наслідки породжує встановлення даного факту. З урахуванням викладеного суд вважає, що заява не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed