Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-16 00:00:00

У жовтні 2023 року позивач звернувся до районного суду з вищевказаним позовом про відшкодування шкоди в порядку регресу. Свої вимоги мотивувало тим, що водій [PERSON] 05 жовтня 2020 року о 17 год. 10 хв. керуючи транспортним засобом «Toyota Camry», державний номерний знак [NUMBER] , по автомобільній дорозі с. Дмитрівка с. Забуччя в с. Дмитрівка Києво-Святошинського району Київської області на перехресті на другорядну дорогу, при виконанні обгону, не впевнився в безпечності та здійснив зіткнення з автомобілем «Mercedes V 220 D», державний номерний знак [NUMBER] , який рухався попутно і повернув ліворуч на другорядну дорогу, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріальні збитки. Згідно постанови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.12.2020 року, ДТП сталося внаслідок порушення відповідачем ПДР, вину підтверджено також постановою Київського апеляційного суду від 15.03.2021 року. Цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП не була застрахована за договором обов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів. Тому, позивач просив суд стягнути з [PERSON] на користь МТСБУ витрати у розмірі 50\~209,56 грн., витрати за послуги аварійного комісара в розмірі 715,00 грн. та судовий збір. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 жовтня 2023 року відкрито провадження за даним позовом, розгляд справи призначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. У встановлений судом строк сторони не надіслали заперечень щодо такого розгляду справи. Ухвалу про відкриття, позовну заяву з додатками [PERSON] направлено за місцем реєстрації фізичної особи. Ухвалу про відкриття, позовну заяву з додатками [PERSON] отримав 02 листопада 2023 року, що підтверджено зворотнім повідомленням. Відзиву, пояснень, будь-яких клопотань чи заяві від відповідача до суду не надходило на час прийняття рішення. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи із наступного. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Уст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При розгляді\~справи встановлено,\~що водій [PERSON] 05 жовтня 2020 року о 17 год. 10 хв. вчинив адміністративне правопорушення, передбачене статтею 124 КУпАП, а саме: керуючи транспортним засобом «Toyota Camry», державний номерний знак [NUMBER] , по автомобільній дорозі с. Дмитрівка с. Забуччя в с. Дмитрівка Києво-Святошинського району Київської області на перехресті на другорядну дорогу, при виконанні обгону, не впевнився в безпечності та здійснив зіткнення з автомобілем «Mercedes V 220 D», державний номерний знак [NUMBER] , який рухався попутно і повернув ліворуч на другорядну дорогу, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріальні збитки. Своїми діями водій [PERSON] порушив вимоги пункту 14.6 (а) Правил дорожнього руху, чим вчинив адміністративне правопорушення, за що статтею 124 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 грудня 2020 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Постановою Київського апеляційного суду від 15 березня 2021 року постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області щодо [PERSON] було залишено без змін. 12 квітня 2021 року до МТСБ України надійшла заява від [PERSON] про відшкодування йому завданої шкоди особою, яка не застрахувала свою цивільно-правову відповідальність. Згідно звіту №\~18017 від 25 травня 2021 року вартість відновлюваного ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, завданого власникові автомобіля «Mercedes V 220 D», державний номерний знак [NUMBER] , в результаті пошкодження при ДТП складала 50\~209,56 грн. [PERSON] було виплачено страхове відшкодування відповідно до наказу МТСБ України № 3.1/3529 від 14 червня 2021 року в сумі 50\~209,56 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1031395 від 15 червня 2021 року. Також МТСБУ було сплачено ТОВ ЕАК «Довіра» за послуги аварійного комісара у розмірі 715,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1031237 від 14 червня 2021 року. За ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБ України після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб визначених у ст. 13.1 Закону. У ст. 1.6 вищевказаного Закону власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власники або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди, довіреності або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах. Таким чином суд вважає, що позивачем надано суду достатньо доказів, що підтверджують вимоги про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування, а саме на виплата страхового відшкодування в розмірі 50\~209,56 грн. та витрати за послуги аварійного комісара в розмірі 715,00 грн., що разом становить 50\~924,56 грн. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України, тобто з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем. Тому позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 2684,00 грн. підлягають задоволенню. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення поданого позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved