Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-16 00:00:00

12.10.2023 представник позивача - [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просив стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] 10\~000\~000 грн грошового відшкодування завданої моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що згідно вироку Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12.05.2016 позивача визнано невинуватим y вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.309 КК України, та виправдано у зв`язку недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №12016270180000469 від 28.03.2016. Вироком Апеляційного суду Чернігівської області від 06.10.2017 вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12.05.2016 скасовано, позивача [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.309 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. Постановою Верховного суду від 17.01.2019 вирок Апеляційного суду Чернігівської області від 06.10.2017 скасовано та призначений новий апеляційний розгляд. Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 19.04.2019 апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишено без задоволення, а вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12.05.2016 щодо позивача, залишено без змін. За час незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивач зазнав значних моральних страждань, опинився у вкрай несприятливих життєвих обставинах, із зниженням загальної якості життя, соціальної активності, зменшенням потенційних можливостей, обмеженням перспектив, що негативно відобразилися на найбільш важливих сферах його життя. У ході очікування рішень суду першої інстанції та суду апеляційної інстанції позивач знаходився в стані депресії, розчаровувався у справедливостіь, відчував себе пригніченим. Всі ці негативні події в його житті пов`язані з незаконним обвинуваченням різко погіршили стан його здоров`я. Позивач перестав спілкуватися з друзями, став дуже замкнутий, постійно знаходиться в нервовому напруженні, став вести малорухливий спосіб життя, адже боявся потрапити до в`язниці за злочин якого він не скоював. Протягом трьох років позивач перебував у статусі обвинуваченого в злочині, якого не скоював, проте був змушений домагатися справедливих рішень в тривалому судовому процесі, який постійно затягувався стороною обвинувачення. Дана ситуація призвела до того, що позивач тривалий час відчував психологічний тиск по відношенню до себе, був змушений доводити свою невинуватість, відстоювати свої права, терпіти несправедливе та неупереджене ставлення до себе. Ухвалою судді від 31.10.2023 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду 09.11.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Відповідачем Державною казначейською Службою України 31.10.2023 подано відзив в якому зазначено, що Казначейство не є учасником спірних відносин і не володіє будь-яким фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, жодної шкоди позивачу не завдало, а тому не може нести відповідальність за шкоду завдану йому діями інших суб`єктів. У задоволенні позову просили відмовити. 07.11.2023 від Офісу Генерального\~прокурора до\~суду надійшов\~відзив,\~у якому\~зазначено,\~що позовні\~вимоги не\~підлягають задоволенню\~виходячи з\~наступного.Ніжинським ВП ГУНП в Чернігівській області розслідувалось кримінальне провадження № 12015270180002113 від 21.12.2015 за ознаками кримінального правопорушения, передбаченого ч.4 ст.296 КК України. У ході досудового розслідування на підставі ухвали слідчого судді Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 20.01.2016 працівниками Ніжинського ВП ГУНП в Чернігівській області 25.01.2016 проведено обшук по [ADDRESS] , за місцем проживання [PERSON] , у ході якого на підвіконні кімнати будинку та на горищі господарського приміщення виявлено частково подрібнену речовину (стебла) рослинного походження зеленого кольору, яку вилучено. У подальшому слідчим 25.01.2016 призначено експертизу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів, відповідно до висновку якої від 05.02.2016 № 072(х) вилучена у ході обшуку речовина є особливо небезпечним наркотичним засобом канабісом, масою в перерахунку на висушену речовину 72 г та 1036,1 г відповідно. Після надходження висновку експерта на підставі рапорту слідчого у кримінальному провадженні 22.02.2016 розпочато кримінальне провадження № 12016270180000268 за ч.2 ст.309 КК України, яке прокурором 23.02.2016 об`єднано із кримінальним провадженням № 12015270180002113. У зв`язку з наявністю достатніх доказів для підозри [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.309 КК України, прокурором матеріали стосовно нього 28.03.2016 виділено в окреме провадження №12016270180000469. Під час досудового розслідування заходи забезпечення кримінального провадження не вживалися. 29.03.2016 [PERSON] було повідомлено про підозру за ч.2 ст.309 КК України. За результатами досудового розслідування обвинувальний акт стосовно [PERSON] 31.03.2016 направлено до Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області для розгляду справи по суті. [PERSON] обвинувачувався у тому, що він у невстановлені досудовим розслідуванням спосіб та час придбав рослини коноплі, які висушив та зберігав частину в будинку, а частину на горищі господарського приміщення за місцем проживання по [ADDRESS] без мети збуту у великих розмірах до їх вилучення 25.01.2016 у ході обшуку працівниками поліції, та які відповідно до висновку експерта с особливо небезпечним наркотичним засобом канабісом, масою в перерахунку на висушену речовину 72 г та 1036,1 г відповідно. Вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12.05.2016 [PERSON] визнано невинуватим та виправдано за ч.2 ст.309 КК України у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення. За апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні вироком апеляційного суду Чернігівської області від 06.10.2017 [PERSON] визнано винуватим за ч.2 ст.309 КК України та йому призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі. У подальшому за касаційною скаргою обвинуваченого постановою Верховного Суду від 17.01.2019 вирок апеляційного суду Чернігівської області від 06.10.2017 було скасовано з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 19.04.2019 апеляційну скаргу прокурора відхилено, а виправдувальний вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12.05.2016 залишено без змін. У ході досудового розслідування та під час судового розгляду запобіжні заходи до [PERSON] не застосовувалися. Крім того, у період з 06.10.2017 (набрання чинності вироком апеляційного суду Чернігівської області) по 17.01.2019 (скасування цього вироку Верховним Судом) [PERSON] під слідством і судом не перебував. Разом з тим, вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 09.06.2020, ухваленим у кримінальному провадженні №12016270070000150 від 20.02.2016 (судова справа № 728/2689/16-к), [PERSON] визнано винуватим у вчиненні у складі організованої групи кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.186, ч.4 ст.187, ст.257 КК України, та йому призначено покарання у виді 10 років позбавленян волі з конфіскацією майна, окрім житла. На цей час вирок суду не набрав законної сили, оскільки переглядається Київським апеляційним судом. Зазначено,\~що необхідною\~підставою для\~притягнення органу\~державної влади\~до відповідальності\~у вигляді\~стягнення шкоди\~є наявність\~трьох умов:\~непарвомірні дії\~цього органу,\~наявність шкоди\~та причинний\~зв`язок\~між непарвомірними\~діями і\~запоідяною шкодою,\~і довести\~наявність цих\~умов має\~позивач,\~який звернувся\~з позовом\~до суду. За правилами п.3 Положення про застосування Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» від 04.03.1996 № 6/5/3/41 право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації. Крім того, Верховним Судом у постанові від 15.12.2021 в справі № 451/1215/18 зроблено висновок, що право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР виникає в особи у випадку повної реабілітації та послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 31.11.2018 у справі № 383/596/15, в якій зроблено аналогічний висновок. Ураховуючи викладене, [PERSON] не набув права на відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», яке виникає у випадку повної реабілітації, оскільки вироком Дніпровського районного суду міста Чернігів від 09.06.2020 y справі № 728/2689/16-к його визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень. Безпідставними є доводи позивача щодо наявності підстав для відшкодування шкоди у зв`язку з незаконним повідомленням про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та незаконним проведенням інших процесуальних дій. Позивачем необгрунтовано такі доводи належними та допустимими доказами, зокрема, не долучено жодного судового рішення, яким встановлено факт незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та незаконного проведення іншихпроцесуальних дій. Позивачем не надано та матеріали справи не містять належних доказів завдання моральної шкоди. Позивач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи без участі позивача та представника. Представник відповідача Офісу Генерального прокурора - Коворотна С.В. у судовому засіданні підтримала доводи викладені у відзиві та просила відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача Державної казначейської служби України - Мойсеєнко Я.С. у судовому засіданні просила відмовити у задоволені позову, навівши доводи, аналогічні тим, що зазначені у відзиві. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази, суд приходить до наступних висновків. Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Судом встановлено, що Ніжинським ВП ГУНП в Чернігівській області розслідувалось кримінальне провадження № 12015270180002113 від 21.12.2015 за ознаками кримінального правопорушения, передбаченого ч.4 ст.296 КК України. У ході досудового розслідування на підставі ухвали слідчого судді Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 20.01.2016 працівниками Ніжинського ВП ГУНП в Чернігівській області 25.01.2016 проведено обшук по [ADDRESS] , за місцем проживання [PERSON] , у ході якого на підвіконні кімнати будинку та на горищі господарського приміщення виявлено частково подрібнену речовину (стебла) рослинного походження зеленого кольору, яку вилучено. У подальшому слідчим 25.01.2016 призначено експертизу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів, відповідно до висновку якої від 05.02.2016 № 072(х) вилучена у ході обшуку речовина є особливо небезпечним наркотичним засобом канабісом, масою в перерахунку на висушену речовину 72 г та 1036,1 г відповідно. 22.02.2016 розпочато кримінальне провадження № 12016270180000268 за ч.2 ст.309 КК України, яке прокурором 23.02.2016 об`єднано із кримінальним провадженням № 12015270180002113. 28.03.2016 матеріали стосовно [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.309 КК України, виділено в окреме провадження № 12016270180000469. 29.03.2016 [PERSON] було повідомлено про підозру за ч.2 ст.309 КК України. За результатами досудового розслідування обвинувальний акт стосовно [PERSON] 31.03.2016 направлено до Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області для розгляду справи по суті. [PERSON] обвинувачувався у тому, що він у невстановлені досудовим розслідуванням спосіб та час придбав рослини коноплі, які висушив та зберігав частину в будинку, а частину на горищі господарського приміщення за місцем проживання по [ADDRESS] без мети збуту у великих розмірах до їх вилучення 25.01.2016 у ході обшуку працівниками поліції, та які відповідно до висновку експерта с особливо небезпечним наркотичним засобом канабісом, масою в перерахунку на висушену речовину 72 г та 1036,1 г відповідно. Вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12.05.2016 [PERSON] визнано невинуватим та виправдано за ч.2 ст.309 КК України у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення. За апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні вироком апеляційного суду Чернігівської області від 06.10.2017 [PERSON] визнано винуватим за ч.2 ст.309 КК України та йому призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі. У подальшому за касаційною скаргою обвинуваченого постановою Верховного Суду від 17.01.2019 вирок апеляційного суду Чернігівської області від 06.10.2017 скасовано з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 19.04.2019 апеляційну скаргу прокурора відхилено, а виправдувальний вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12.05.2016 залишено без змін. Під час досудового розслідування та під час судового розгляду запобіжні заходи до [PERSON] не застосовувалися. Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами та не заперечуються сторонами. За змістом ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з пунктом 2 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом (ч. ч.1,2,7 ст.1176 ЦК України). Відповідно до п.1 ч.1 та ч.2 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» виникає зокрема у випадку постановлення виправдувального вироку суду, що зазначено в п.1 ч.1 ст.2 вказаного Закону. У випадку незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян громадянинові відшкодовується зокрема моральна шкода (стаття 3 Закону). Відшкодування моральної шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету, як це передбачено ст.4 вищевказаного Закону. Вказана стаття також визначає, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (ч. ч. 1, 5, 6 ст.4 Закону). Отже, у разі постановлення виправдувального вироку суду, особа, права якої було порушено внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та незаконного застосування запобіжного заходу, незалежно від вини посадових осіб органів, якими була завдана шкода, має право на одноразове відшкодування моральної шкоди. Судом встановлено, що стосовно позивача здійснювалось кримінальне провадження. В рамках кримінального провадження повідомлення про підозру стосовно позивача було складено 29.03.2016. При цьому під час досудового розслідування та судового провадження прокурор підтримував обвинувачення в рамках правової кваліфікації дій позивача за ч.2 ст.\~309 КК України. За наслідками розгляду обвинувального акту судом був ухвалений виправдувальний вирок, у зв`язку з недоведеністю вчинення [PERSON] кримінального правопорушення. У зв`язку з викладеним суд приходить до висновку, що [PERSON] реабілітований повністю, а відтак має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави. Зазначений висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 31.08.2022 року у справі №306/701/20. У зазначеній постанові Верховний Суд вказав, що\~Закон №266/94\~пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина права на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, який включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умови виникнення права на його відшкодування. Тобто право на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації особи, про що зазначається в пункті 3 Положення про застосування\~Закону №266/94-ВР, затвердженого\~наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року №6/5/3/41. Така судова практика є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17.11.2021р. у справі №522/2493/18. Реабілітуючі, на відміну від нереабілітуючих підстав, для застосування наведеного вище Закону України, пов`язані з констатацією факту того, що підозрюваний/обвинувачений не вчинив злочину. До реабілітуючих належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати. За змістом п.14 ч.1 ст.3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Відповідно до ч.1 ст.43 КПК України виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили. В пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27.10.1999 у справі №1-15/99 зазначено що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. Таким чином, період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи з моменту вручення особі письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання остаточного рішення суду у справі законної сили. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13.08.2020 у справі № 607/10144/18. Враховуючи зазначене, період під слідством та судом [PERSON] має бути обрахований з моменту вручення останньому повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, тобто з 29.03.2016 до 19.04.2019 до дати винесення ухвали Чернігівського апеляційного суду, якою залишено виправдувальний вирок без змін. Період перебування позивача [PERSON] під слідством та судом становить 3 роки 22 дні, або 36 місяців 22\~дні (починаючи з 29.03.2016 до 19.04.2019). Таким чином підстави визначені законом для відшкодування шкоди позивачу [PERSON] наступили. Протягом вказаного періоду позивач був вимушений регулярно приймати участь у слідчих діях та судових засіданнях, витрачаючи на це час, що вимагало від нього додаткових зусиль необхідних для організації життя. Сам факт знаходження під кримінальним переслідуванням, мало для нього стресові наслідки, він був змушений захищатись від пред`явленого обвинувачення, що призводило до цілком природних хвилювань, що негативно вплинуло на його звичний уклад життя, тобто зумовило моральні страждання і переживання. Незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення призвело до погіршення та позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми. А тому, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, а відтак, відхиляє доводи відповідачів щодо недоведеності факту завдання позивачу моральної шкоди. Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди позивач вказує, що внаслідок безпідставного перебування під слідством та судом йому було заподіяно психічного впливу, що призвело до погіршення та позбавлення можливостей реалізації нею своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, тому дії органів досудового розслідування та прокуратури нанесли йому моральну шкоду. Вирішуючи питання про розмір відшкодування, суд виходить з наступного. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). Як вже зазначалось, згідно ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. Згідно зі ст.13\~Закону України\~«Про порядок\~відшкодування шкоди,\~завданої громадянинові\~незаконними діями\~органів,\~що здійснюють\~оперативно-розшукову\~діяльність,\~органів досудового\~розслідування,\~прокуратури і\~суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до ч.1 ст.12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Аналіз вказаної вище норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. У постанові від 20.09.2018 у справі № 686/23731/15 Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Такий же висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.04.2019 у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц (провадження №14-538цс19), від 08.02.2022 у справі №201/10234/20 (провадження №14-77цс21). Крім того, відповідно до правового висновку викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц (провадження №14-538цс19), - розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про те, що перебування позивача під слідством та судом, порушило його звичний уклад життя, позбавило можливості реалізації своїх звичок і бажань, вимагало від нього додаткових зусиль для організації життя та погіршило відносини з оточуючими людьми і відношення останніх до його особистості, чим [PERSON] завдано моральної шкоди, що становить підставу її відшкодування за ст.1167\~ЦК України та нормами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», з урахуванням обставин справи, характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач. З урахуванням глибини фізичних та душевних страждань, завданих [PERSON] , наявності перешкод у реалізації своїх життєвих планів, а також вимоги розумності, справедливості та співмірності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди. В\~Законі України «Про державний бюджет на 2024 рік»\~встановлений розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, який із 01 січня 2024 року становить 7 100 грн. Відповідно мінімальна заробітна плата на час розгляду справи складає 7 100 грн, тому сума, яка підлягає до стягнення на користь позивача [PERSON] складає 260\~806,67 грн, виходячи із наступного розрахунку: ((36 місяців х 7\~100 грн) + (7\~100 грн х22 дні/ 30 днів) = 255\~600+ 5\~206,67 грн=260\~806,67 грн). Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). В пункті 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 по справі № 752/17832/14-ц вказано - визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. З урахуванням вимог розумності та справедливості, порушення прав [PERSON] , характеру\~і обсяг його страждань,\~ суд дійшов висновку про стягнення\~на користь\~позивача 260\~806,67\~грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, виходячи з мінімального розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Доказів які б слугували підставою для визначення більшого ніж передбачений законодавством мінімальний розмір моральної шкоди, зокрема висновку за результатами судово-психологічної експертизи, документів медичних закладів, що підтверджують розлад здоров`я позивача внаслідок моральних страждань та душевних переживань, які виникли внаслідок незаконних дій кримінального переслідування в рамках наведеного вище кримінального провадження, показань свідків, тощо [PERSON] не надав. Підстави для стягнення моральної шкоди у розмірі 10\~000\~000,\~00\~ грн\~судом не\~встановлені. Суд вважає за необхідне зазначити, що враховуючи правову позицію Верховного Суду неодноразово викладену в постановах, зокрема від 10.11.2021 у справі №346/5428/17, від 15.06.2022 у справі №398/2910/20, від 14.09.2022 у справі №415/1009/21, а також позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 19 червня 2018 року в справі № 910/23967/16 кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга\~статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої\~статті 170 ЦК України\~держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Таким чином до стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача підлягає моральна шкода в розмірі 260\~806,67 грн. При вирішенні справи судом також враховується, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову-обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) вказано, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові. Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 495/6187/16 (провадження № 61-8385св20), від 29 червня 2022 року у справі № 201/9398/20 (провадження № 61-11520св21). Згідно\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, що полягає у сплаті судового збору, суд враховує, що згідно із п. 13 ч. 2\~ст. 3 Закону України «Про судовий збір»\~не справляється судовий збір за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Враховуючи, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч. 2\~ст. 3 Закону України «Про судовий збір», то відповідно до ч.7\~ст.141 ЦПК України\~судові витрати слід віднести на рахунок держави. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: partial