Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-14 00:00:00

21 квітня 2023 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 16 грудня 2021 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] надала [PERSON] кошти у розмірі 200 000,00 грн у строк до 25 грудня 2021 року. Оскільки відповідачем не було повернуто позивачці зазначену суму, вона просить стягнути її на свою користь з відповідача у судовому порядку. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 квітня 2023 головуючим суддею було обрано Коренюк А.М. Ухвалою суду від 19 травня 2023 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 10 серпня 2023 року (суддя Коренюк А.М.) провадження у справі було закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України. Постановою Київського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 10 серпня 2023 року було скасовано, а справу направлено для продовження розгляду справи до суду першої інстанції. 17 жовтня 2023 року дана справа надійшла до Дарницького районного суду м. Києва. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 листопада 2023 року справу передано в провадження судді Шаповалової К.В. Фактично справу було передано судді 07 листопада 2023 року. Ухвалою судді Шаповалової К.В. від 10 листопада 2023 року справу було прийнято до свого провадження та призначено до судового розгляду на 18 грудня 2023 року на 15:30 год. Судове засідання призначене на 18 грудня 2023 року було відкладено на 15 січня 2024 року на 12:30 год. для повторного виклику відповідача. В судове засідання15 січня 2024 року сторони не з`явилися Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача. Відповідач подав до суду заяву, у якій зазначив, що визнає позовні вимоги, судове засідання просить проводити за його відсутності. Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Проаналізувавши обставини справи у сукупності, суд доходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що 16 грудня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики №1024, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорноног Л.В. (а.с. 5). Відповідно до пункту 1 договору позикодавець надав позичальнику короткострокову зворотню безпроцентну позику у сумі 200 000,00 грн із зобов`язання повернути таку суму в строк до 25 грудня 2021 року. Пунктом 3 визначено, що позикодавець стверджує, що цю суму грошей він позичальнику передав, а позичальник стверджує, що отримав її до підписання цього договору. Станом на день подачі позовної заяви до суду умови договору позики виконані не були та кошти не були повернуті позикодавцю. У відповідності до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. За правилами частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 зазначено, що «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику». Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В силу частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Враховуючи встановлені судом обставини та докази надані позивачем до позову, зважаючи на те, що відповідач не заперечував факт укладання договору позики з позивачем 16 грудня 2021 року та факт отримання від позивача коштів у розмірі 200 000,00 грн, подав до суду заяву про визнання позову, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми позики в розмірі 200 000,00 грн. підлягають задоволенню. На підставі положень статті 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи вищенаведене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1000 грн., а інша половина сплаченого судового збору повертається позивачу.

Outcome: approved