Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-07 00:00:00

що позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла її мати - [PERSON] . Вона прийняла спадщину після її смерті. До складу спадщини входить право власності на індивідуальний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на [ADDRESS] . Нотаріус, листом від 21.11.2023 № 528/02-14, відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки існує арешт на вказаний будинок, який накладено постановою від 14.02.2011 старшого слідчого Калуського МВ УМВС в Івано-Франківській області. Зі змісту постановиКалуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25.04.2012 вбачається, що [PERSON] засуджено вироком Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області від 06.04.2011. Кримінальний процесуальний кодекс України від 2012 року набрав чинності 19.11.2012. Отже, арешт на майно [PERSON] було накладено під час дії КПК 1960 року, за процедурою, установленою цим нормативно-правовим актом. Наявність арешту перешкоджає позивачці оформити спадщину в нотаріальному порядку, а тому належним способом захисту є зняття арешту. З інформації з Єдиного реєстру боржників видно, що відсутні виконавчі провадження в яких боржником є [PERSON] , [INFO] . Враховуючи те, що накладений арешт не дає їй реалізувати право на спадщину, тому вона звернулася до суду і просить зняти арешт, накладений постановою про накладення арешту на майно від 14.02.2011 старшого слідчого Калуського МВ УМВС в Івано-Франківській області на домоволодіння на [ADDRESS] і припинити обтяження - арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 10914091, зареєстроване 09.03.2011 17:07:57 за № 10914091 реєстратором: Калуська районна державна нотаріальна контора. Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27.11.2023 було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін та надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач УМВС в Івано-Франківській області подало відзив на позовну заяву, в якому вказує, що УМВС не властиві функції щодо вчинення дій стосовно зняття арешту з майна. Крім того, вказують, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 730 від 16.09.2015 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» ліквідовано юридичну особу публічного права Управління МВС України в Івано-Франківській області, що в даний час перебуває в процесі ліквідації та діє в особі ліквідаційної комісії, яка займається виключно ліквідацією юридичної особи. На правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалось прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі або одночасно з винесенням постанови про її закриття, або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба. Просили в задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю (а.с.20-23,24). Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено в судовому засіданні, постановою про накладення арешту на майно від 14.02.2011 старшого слідчого Калуського МВ УМВС в Івано-Франківській області по кримінальній справі, накладено арешт на домоволодіння по [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження 10914091, зареєстроване 09.03.2011 17:07:57 за № 10914091 реєстратором: Калуська районна державна нотаріальна контора (а.с.11-12) Відповідно до постановиКалуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25.04.2012 вбачається, що [PERSON] засуджено вироком Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області від 06.04.2011 (а.с.13). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть (а.с.7). Після її смерті відкрилась спадщина, а саме на індивідуальний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на [ADDRESS] і позивачка, яка є донькою померлої (а.с.8), звернулась в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини. Однак, листом від 21.11.2023 № 528/02-14, нотаріус відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки існує арешт на вказаний будинок (а.с.9). З вище наведених підстав позивачка не може реалізувати своє право на спадщину. Згідно з п.9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК від 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення в порядку, що діяв до набрання чинності цим кодексом. Ця норма узгоджується з вимогами ч.1 ст.5 КПК від 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. Відповідно до КПК в редакції від 1960 року можливість скасування накладеного арешту на майно у межах кримінального провадження була передбачена лише у випадку, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Більше того, у п.8 ч.1 ст.324 КПК в редакції від 1960 року зазначено, що постановляючи вирок, суд повинен вирішити питання, зокрема що зробити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову. Крім того, зі змісту ч.1 ст.335 КПК в редакції від 1960 року вбачається, що в резолютивній частині обвинувального вироку повинні бути зазначені, зокрема, рішення про цивільний позов, а також рішення про речові докази. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Із ухваленням судом обвинувального вироку, не пов`язаного з позбавленням волі втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час ухвалення обвинувального вироку у кримінальній справі обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає. Нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Перекладення тягаря такого недоліку законодавства на особу, котра потерпає від свавільного втручання у право власності, гарантоване Конвенцією і Конституцією України, є неприпустимим. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, котра зазнає негативних наслідків не лише від помилки представника влади, а й від перешкод у отриманні реальної можливості її виправлення, і перебуває у стані невизначеності непередбачувано тривалий час. Разом із тим, кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Ухвалення судом обвинувального вироку, не пов`язаного з позбавленням волі є юридичним фактом, який припиняє кримінальні процесуальні відносини. Зокрема, після прийняття означеного процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі) як засіб його забезпечення, втрачає відповідну концептуальну властивість. Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до проголошення вироку, з моменту його проголошення втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Аналогічну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.05.2019р. у справі № 372/2904/17-ц. З огляду на викладене, вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції і не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. Отже, спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однієї зі сторін відповідного спору є фізична особа. Суд звертає увагу на те, що арешт на майно [PERSON] було накладено в рамках кримінальної справи, розгляд якої завершено постановленням вироку, однак при його постановленні питання арешту майна не вирішено. Конфіскація майна не застосовувалась. Наявність арешту перешкоджає [PERSON] оформити спадщину в нотаріальному порядку, а тому належним способом захисту є зняття арешту. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.06.18 у справі № 338/180/17 (провадження №14-144цс18)). Відповідно до висновку, сформульованому у постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 203/3435/21 (провадження № 61-5467св22), наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Враховуючи вище наведене, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення, оскільки арешт майна порушує право позивачки, а скасування арешту на майно в даному випадку не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved