Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-10 00:00:00

21 вересня 2023 року [PERSON] в особі представника звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Філії «Центр\~охорони здоров`я» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі та відшкодування спричиненої моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог посилаючись на те, що позивач з 08 вересня 2014 року по 14 листопада 2022 року працювала в Дніпровській клінічний лікарні на залізничному транспорті Філії «Центр охорони здоров`я» Акціонерного товариства «Українська залізниця», що підтверджується записами трудової книжки. Остання посада позивача в медичному закладі відповідача - сестра медична палатна хірургічного відділення з урологічними ліжками стаціонару. Вказала, що передумова повторного звільнення за прогул позивача на роботі виникла ще у лютому 2022 року. Так 10 березня 2022 року позивач в приміщені лікарні офіційно під підпис отримала копію наказу про своє звільнення № 39/ОС від 28 лютого 2022 року, в якому було зазначено, що вона звільнена 28 лютого 2022 року за прогул 27.02.2022 та 28.02.2022 без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Позивач, вважаючи своє перше звільнення незаконним вирішила захистити свої порушені права шляхом звернення до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до Відповідача про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 25 жовтня 2022 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська була розглянута цивільна справа № 202/1282/22 за позовною заявою позивача до відповідача «про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу». Відповідно до ухваленого судового рішення, позовні вимоги позивача було задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ генерального директора Дніпровської клінічної лікарні на залізничному транспорті Філії «Центр охорони здоров`я» Акціонерного товариства «Українська залізниця» по особовому складу №39/ОС від 28 лютого 2022 року про звільнення позивача та поновлено її на посаді сестри медичної палатної хірургічного відділення з урологічними ліжками стаціонару Дніпровської клінічної лікарні на залізничному транспорті Філії «Центр охорони здоров`я» Акціонерного товариства «Українська залізниця». Позивач не погодившись з прийнятим рішенням суду, в частині відмови стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, була змушена звернутися з апеляційною скаргою до Дніпровського апеляційного суду. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року апеляційну скаргу представника позивача було задоволено. Судом апеляційної інстанції рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було скасовано. Позовні вимоги позивача до відповідача в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволені та стягнено з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 104297,04 грн. та судовий збір в сумі 1488,60 грн. В іншій частині рішення суду було залишено без змін. Однак, відповідач, не дивлячись на вже встановлені рішенням суду порушення прав Позивача, вирішив не поновити на роботі, а знову звільнити позивача за прогул з порушенням вимог діючого законодавства. Так, наказом генерального директора Дніпровської клінічної лікарні на залізничному транспорті Філії «Центр охорони здоров`я» Акціонерного товариства «Українська залізниця» по особовому складу №231/ОС від 08 листопада 2022 року було: скасовано наказ по особовому складу від 28.02.2022 №39/ОС про звільнення [PERSON] ; поновлено [PERSON] на посаді сестри медичної палатної хірургічного відділення з урологічними ліжками стаціонару з 28.02.2022. Про прийняття зазначеного наказу про поновлення № 231/ОС від 08 листопада 2022 року відповідачем позивача будь-яким належним чином повідомлено не було, чим були порушені відповідні положення трудового законодавства. Наказом генерального\~директора Дніпровської\~клінічної лікарні\~на залізничному\~транспорті Філії\~«Центр охорони\~здоров`я»\~Акціонерного товариства\~«Українська залізниця»\~по особовому\~складу №233-1/ОС\~від 14\~листопада 2022\~року [PERSON] ,\~сестру медичну\~палатну хірургічного\~відділення з\~урологічними ліжками\~стаціонару було\~звільнено 14.02.2022 за прогул з 26.10.2022 по 14.11.2022 без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (підставами були вказані акти про відсутність на робочому місці [PERSON] ). У зв`язку\~з не\~повідомленням відповідачем\~позивача про\~поновлення на\~роботі та\~у зв`язку\~з невиконанням\~рішення суду,\~01\~травня 2023\~року позивач, після того як отримала в Індустріальному районному суді м. Дніпропетровська копію постанови Дніпровського апеляційного суду та виконавчі листи, звернулася до відповідача із письмовою заявою про добровільне виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2022 року щодо поновлення її на роботі та виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року щодо стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу Однак,\~оскільки позивач\~не отримала\~ніякої відповіді\~від відповідача,\~04.05.2023 вирішила повторно звернутися з письмовою заявою до відповідача (копія заяви відсутня у позивача). Після подання вищезазначеної заяви та під час спілкування з керівником відділу кадрів відповідача, позивачу стало відомо про те, що вона наче вже була поновлена на роботі та вдруге звільнена за прогул. На вимогу позивача надати їй копії відповідних наказів, керівник відділу кадрів відповідача, відмовила позивачу з незрозумілих підстав, та запропонувала звернутися наступного дня. 05\~травня 2023 року позивач звернулася до відповідача із заявою про видачу копії наказу про поновлення на роботі на підставі рішення суду та з заявою стосовно надання відповіді щодо її поновлення та звільнення з роботи та причин неповідомлення її про винесення наказів про поновлення на роботі та звільнення. 05\~травня 2023 року позивачу відповідачем була надана можливість ознайомитися (зробити фото) з наказами генерального директора Дніпровської клінічної лікарні на залізничному транспорті Філії «Центр охорони здоров`я» Акціонерного товариства «Українська залізниця» по особовому складу №231/ОС від 08 листопада 2022 року щодо поновлення на посаді та наказом №233-1/ОС від 14 листопада 2022 року щодо звільнення за прогул. Після того,\~як позивач\~звернула увагу\~керівника відділу\~кадрів відповідача\~на невідповідність\~дати її\~звільнення «14.02.2022», яка була\~зазначена у\~наказі №233-1/ОС\~від14\~листопада 2022\~року,\~через деякій\~проміжок часу,\~позивачу для\~ознайомлення було\~надано наказ\~генерального директора\~Дніпровської клінічної\~лікарні на\~залізничному транспорті\~Філії «Центр\~охорони здоров`я»\~Акціонерного товариства\~«Українська залізниця»\~по особовому\~складу №81/ОС\~від 05\~травня 2023\~року «Про\~внесення змін\~до наказу\~від 14.11.2023\~№ 81/ОС»,\~відповідно до\~тексту якого,\~у зв`язку\~з виявленням\~технічної помилки\~щодо дати\~звільнення [PERSON] \~внесені зміни\~до наказу\~від 14.11.2023\~№233-1/ОС,\~а саме:\~ [PERSON] ,\~сестру медичну\~палатну хірургічного\~відділення з\~урологічними ліжками\~стаціонару звільнено\~14.11.2022 за прогул з 26.10.2022 по 14.11.2022 без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Позивач звернула увагу суду на те, що вона не була будь-яким чином повідомлена про добровільне виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2022 року та про винесення наказу №231/ОС від 08 листопада 2022 року про скасування наказу про звільнення та поновлення її на посаді сестри медичної палатної хірургічного відділення з урологічними ліжками стаціонару з 28.02.2022 та не повідомлена про необхідність виходу на робоче місце. Позивач ознайомилась з цим наказом лише 05.05.2023. Крім того, позивача відповідачем не було ознайомлено з графіком чергувань медичних сестер хірургічного відділення з урологічними ліжками стаціонару, як це було би потрібно у разі дійсного поновлення позивача на посаді. Щодо незаконності наказу генерального директора Дніпровської клінічної лікарні на залізничному транспорті Філії «Центр охорони здоров`я» Акціонерного товариства «Українська залізниця» по особовому складу М233-1/ОС від 14 листопада 2022 року про звільнення Позивача 14.11.2022 за прогул з 26.10.2022 по 14.11.2022 без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Про існування даного наказу позивач дізналася та ознайомилася з ним лише 05.05.2023, після свого звернення до відповідача з відповідними заявами. Не зрозуміла і причина з якої наказ про поновлення на роботі позивача був прийнятий не відразу після ухвалення рішення суду про поновлення на роботі, тобто 25 чи 26 жовтня 2022 року, а лише 08.11.2022, хоча про ухвалення судового рішення по справі № 202/1282/22 відповідач знав, оскільки його представник був присутнім при проголошенні вступної та резолютивної частини рішення. Позивач,\~вважаючи своє\~друге звільнення\~незаконним вирішила\~захистити свої\~порушені права\~шляхом звернення\~02.06.2023\~до Індустріального\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська з\~позовною заявою\~до відповідача про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування спричиненої моральної шкоди. Вже після пред`явлення позивачем другого позову від 02.06.2023р. до суду, відповідачем на адресу позивача було направлено повідомлення про поновлення її на роботі від 05.06.2023, яким її було поінформовано про поновлено на роботі та допуск до фактичного виконання обов`язків з 05.06.2023. Крім того, зазначеним повідомленням було повідомлено Позивача про скасування Наказу від 14.11.2022 №233-1/ОС про звільнення за прогул без поважних причин, який був предметом спору № 202/10361/23. Відповідачем було видано наказ № 99/ОС від 05.06.2023р., яким він фактично визнав факт неналежного виконання судового рішення від 25.10.2022р. по справі № 202/1282/22, визнав необхідність його виконання в належний спосіб, визнав факт не ознайомлення Позивача з наказами від 08.11.2022р. про поновлення на роботі Позивача та від 14.11.2022р. про звільнення позивача, а також визнав те, що фактичне поновлення позивача на роботі відбулось лише 05.06.2023р. 06.06.2023 позивач прибула за місцем своєї роботи до відповідача, де написала заяву про звільнення за угодою сторін, оскільки з 01.06.2023р. вже була працевлаштована на новому місці роботи. Відповідачем на адресу позивача було направлено повідомлення про звільнення від 23.06.2023, яким було повідомлено позивача, що на підставі заяви позивача від 06.06.2023 про звільнення, її звільнено 23.06.2023 за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України Наказом генерального директора по особовому складу від 22.06.2023 №114/ОС. Для досудового врегулювання спору, що виник, позивач, 06.06.2023 звернулася до Відповідача із заявою про здійснення з нею повного розрахунку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідачем на адресу позивача було направлено лист-повідомлення від 23.06.2023 №01-17/672, яким позивача на її заяву про здійснення повного розрахунку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі, було проінформовано, що для вирішення питання стосовно виплати середнього заробітку за вимушений прогул, їй необхідно звернутися до суду. Таким чином, саме 23.06.2023 позивач дізналася про порушення її права на отримання середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі. Середня заробітна плата позивача повинна бути стягнута за період затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, за період з 26 жовтня 2022 року по 01 червня 2023 року. Розмір середнього заробітку повинен обчислюватися, виходячи з виплат, отриманих позивачем за попередні два місяці роботи, а саме за грудень 2021 року та січень 2022 року. Згідно довідки відповідача заробітна плата Позивача за грудень 2021 року складала 12187,48 грн. та в січні 2022 року - 13375,58 грн. Кількість фактично відпрацьованих днів за цей період склало 50, відповідно середньоденна заробітна плата складає 511,26 грн. (25563,06 : 50 робочих днів). З довідки відповідача щодо кількості робочих днів позивача за період з 26.10.2022 по 01.06.2023, вбачається, що кількість робочих днів з моменту ухвалення рішення про поновлення на роботі до фактичного відновлення прав позивача склало 188 . Таким чином середня заробітна плата позивача за час прострочки виконання рішення суду про поновлення на роботі, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 96116,88 грн. (511,26 х 188). Внаслідок протиправних\~дій відповідача, протизаконне посягання на трудові права та інтереси позивача їй спричинено моральну шкоду, яка оцінена в розмірі 10000,00 грн. Просила суд стягнути з відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі, починаючи з 26 жовтня 2022 року по 01 червня 2023 року у розмірі 96 116,88 грн., у рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000,00 грн. та всі понесені по справі судові витрати. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 вересня 2023 року, головуючим суддею у розгляді вказаної позовної заяви визначено суддю Слюсар Л.П., ухвалою якої від 26 вересня 2023 року вказану позовну заяву було залишено без руху у зв`язку із наявністю її недоліків та позивачу було надано строк для їх усунення. 24 жовтня 2023 року на виконання ухвали судді від 26 вересня 2023 року представником позивача були усунуті недоліки позовної заяви та надано документ, що підтверджує сплату судового збору. Ухвалою судді від 25 жовтня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі з призначенням до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 16.11.2023 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому вказав, що ознайомившись з матеріалами позовної заяви, вважають, що дана позовна заява є необґрунтованою, недоведеною, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Вказав, що з метою виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.10.2022 року по справі № 202/1282/22 лікарнею, після отримання повного тексту рішення, був прийнятий наказ від 08.11.2022 № 231/ОС, яким наказ від 28.02.2022 № 39/ОС про звільнення [PERSON] був скасований, а [PERSON] поновлено на посаді з 28.02.2022. Відповідач виконав рішення суду першої інстанції, але як виявилося в подальшому, неналежним чином, а саме, без дотримання вимог щодо ознайомлення працівника із наказом. Після виконання рішення суду (яке в подальшому виявилося неналежним) відповідачем був прийнятий наказ від 14.11.2022 про звільнення [PERSON] за прогул без поважних причин. Позивачка, в свою чергу, після прийняття судом рішення про її поновлення від 22.10.2022 року № 202/1282/22 вперше звернулася до Відповідача із вимогою виконати рішення суду та поновити її на роботі 01.05.2023, тобто через пів року, як судом було прийнято дане рішення, яке підлягало негайному виконанню. З моменту поновлення її на роботі (рішення суду від 25.10.2022) по 01.05.2023 (перше звернення до відповідача) Позивач жодного разу не підіймала питання про поновлення її на посаді. [PERSON] ані в письмову, ані в усному порядку не зверталася до Відповідача для виконання рішення суду. Крім того, в апеляційному порядку Позивач оскаржила рішення тільки в частині відмови у стягнені середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відносно іншої частини рішення Позивач була згодна. Після звернення позивача в травні 2023 року до відповідача з вимогою поновити її на посаді та ознайомлення із вищезазначеними наказами про її поновлення та звільнення за прогул, Позивач звернулася до АТ «Укрзалізниця» зі скаргою від 15.05.2023 про порушення її трудових прав, на яку АТ «Укрзалізниця» одразу відреагувало, а філією «Центр охорони здоров`я», виробничим підрозділом якої є лікарня, було проведено роботу щодо встановлення всіх обставин справи та відновлення прав скаржниці. Після проведеної перевірки, філією ЦОЗ було зобов`язано лікарню скасувати наказ про звільнення [PERSON] від 14.11.2022 № 239/ОС та поновити [PERSON] на посаді. Надане філією «Центр охорони здоров`я» АТ «Укрзалізниця» доручення ДКЛ було виконано, наказ про звільнення [PERSON] від 14.11.2022 № 239/ОС за прогул скасовано, [PERSON] належним чином ознайомлено із наказом від 08.11.2022 № 231/ОС про поновлення на роботі та допущено до фактичного виконання обов`язків. Наказ про поновлення на роботі разом із повідомленням були отримані Позивачем під підпис, що підтверджується самою Позивачкою у позовній заяві та доданими до заяви доказами. Також, звернули увагу суду, що у позивача був відсутній намір далі продовжувати працювати на посаді, оскільки на наступний день після її поновлення позивачем була надана заява від 06.06.2023 про її звільнення. Вказали, що у відповідача не було наміру навмисного затягування виконання рішення суду. Відповідачем були здійснені всі можливі та необхідні заходи, щодо відновлення прав працівника та належного виконання судового рішення. Щодо позовних\~вимог про\~стягнення моральної\~шкоди зазначили\~що, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів понесених нею моральних страждань, доказів втрати нормальних життєвих зв`язків та доказів, здійснених позивачем додаткових зусиль для організації свого життя. Також, позивачем не обґрунтовано належним чином розмір моральної шкоди. Крім того, як вбачається з позовної заяви, позивач стверджує, що про перше звільнення їй стало відомо 10.03.2022, а про те, що вона була поновлена на роботі та вдруге звільнена за прогул їй стало відомо 04.05.2023. Вказали, що у відповідача не було ані наміру, ані мети затягування виконання судового рішення. Після отримання рішення суду першої інстанції, відповідач здійснив всі дії для його виконання в частині поновлення [PERSON] на посаді. Однак, як потім було встановлено, працівника було поновлено з порушенням процедури його повідомлення, що в подальшому Відповідачем було визнано, виправлено, шляхом здійснення всіх необхідних заходів для відновлення трудових прав позивача та належного виконання рішення суду. Крім того, відповідачем добровільно була виконана постанова Дніпровського апеляційного суду в частині сплати [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 104 297,04 грн. Вищевикладене підтверджує відсутність в діях відповідача вини та наміру завдати [PERSON] будь-якої шкоди. Відсутність наміру позивача поновлюватися на роботі протягом півроку викликає сумнів щодо розвитку в неї моральних страждань та втрати нормальних життєвих зв`язків, що в подальшому вимагало додаткових зусиль для організації свого життя. Відтак, позивач звернулася до суду із вимогою про відшкодування їй моральної шкоди 21.09.2023, тобто із пропуском тримісячного строку передбаченого статтею 233 КЗпП України. Просили суд застосувати до позовних вимог про стягнення з відповідача АТ «Укрзалізниця» моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн строк позовної давності; відмовити [PERSON] у задоволенні позову про стягнення з АТ «Укрзалізниця» середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі у розмірі 96 116,88 грн та моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. 29.11.2023 року на адресу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від адвоката позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вказав на те, що у відзиві на позовну заяву відповідач посилається на те, що 08.11.2022 року фактично відбулося добровільне виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2022 року щодо поновлення [PERSON] на роботі. Однак погодитись з вказаним твердженням відповідача не можливо, оскільки відповідач, не дивлячись на вже встановлені рішенням суду порушення трудових прав позивача, вирішив не здійснювати фактичне поновлення на роботі, а знову звільнити позивача за прогул з порушенням діючого законодавства. Вказав, що виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду до виконання попередніх обов`язків. При цьому працівник повинен бути обізнаний про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливість виконання своїх обов`язків. Таким чином, фактичне виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2022 року не відбулось 08.11.2022, як стверджує відповідач, а лише 05.06.2023, тобто з дати допуску позивача до фактичного виконання обов`язків та дійсного поновлення. Позивач не погоджується з твердженнями відповідача щодо неналежного обґрунтування позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди. Протизаконне, грубе та систематичне посягання на трудові права та інтереси позивача, а також їх фактичне порушення, яке підтверджене, в тому числі, судовими рішеннями, спричинило їй моральну шкоду, що з її точки зору є беззаперечним. Позивач стверджує, що протизаконними тривалими діями відповідача їй спричинена моральна шкода. Саме відповідач неодноразово грубо порушуючи вимоги трудового законодавства, ні разу не усунув ці порушення з власної волі, а лише після звернень ( скарг, позовів) позивача для захисту своїх порушених прав та інтересів. Тобто, класичного добровільного поновлення порушених прав позивача з боку відповідача не має місця, відповідач частково поновлював права та інтереси позивача лише під тягарем певних обставин та неминучих наслідків юридичної відповідальності. Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо відшкодування спричиненої моральної шкоди, позивач посилається на те, що компенсація моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових відносин, шляхом відновлення її трудових прав, а має самостійне юридичне значення. Обґрунтовуючи суму спричиненої моральної шкоди, яку позивач оцінює в розмірі 10000 грн.00 коп. позивач виходив з того, що зазначена сума є невеликою та справедливою компенсацією за спричинену моральну шкоду незаконними діями відповідача. Щодо строку звернення до суду з вимогою ро відшкодування моральної шкоди, то вважає, що строк звернення позивача з вимогою щодо відшкодування моральної шкоди не обмежується будь-яким строком для судового захисту, оскільки є похідним від вимог щодо стягнення заробітної плати. Просив позов задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з наведених в позові підстав. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином. Відповідно до заяви, яка надійшла до суду 21.11.2023 року просили суд розглядати справу без участі представника відповідача за наявними в матеріалах справи документами. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено,\~що відповідно до копії трудової книжки [NUMBER] [PERSON] з 08 вересня 2014 року по 14 листопада 2022 року працювала в Дніпровській клінічний лікарні на залізничному транспорті Філії «Центр охорони здоров`я» Акціонерного товариства «Українська залізниця», остання посада позивача в медичному закладі Відповідача - сестра медична палатна хірургічного відділення з урологічними ліжками стаціонару. Відповідно до наказу № 39/ОС від 28 лютого 2022 року звільнена 28 лютого 2022 року за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2022 року у справі № 202/1282/22 за позовною заявою позовною заявою [PERSON] до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Філії «Центр охорони здоров`я» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позовні вимоги [PERSON] задоволено частково: визнано незаконним та скасовано наказ генерального директора Дніпровської клінічної лікарні на залізничному транспорті Філії «Центр охорони здоров`я» Акціонерного товариства «Українська залізниця» по особовому складу №39/ОС від 28 лютого 2022 року про звільнення [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ; поновлено [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , на посаді сестри медичної палатної хірургічного відділення з урологічними ліжками стаціонару Дніпровської клінічної лікарні на залізничному транспорті Філії «Центр охорони здоров`я» Акціонерного товариства «Українська залізниця»; в іншій частині позову відмовлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано. Стягнено з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Філії «Центр охорони здоров`я» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 104297 (сто чотири тисячі двісті дев`яносто сім) гривень 04 копійки. Стягнено з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Філії «Центр охорони здоров`я» судовий збір на користь [PERSON] в сумі 1488,60 грн. та на користь держави в сумі 1118,83 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Згідно з Наказом генерального директора Філії «Центр охорони здоров`я» Дніпропетровської клінічної лікарні на залізничному транспорті Акціонерного товариства «Українська залізниця» №231/0С від 08.11.2022 року на виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.10.2022 року у справі №202/1282/22, скасовано наказ по особовому складу від 28.02.2022 року №39/ОС про звільнення [PERSON] та поновлено [PERSON] на посаді сестри медичної палатної хірургічного відділення з урологічними ліжками стаціонару з 28 лютого 2022 року. Відповідно до Наказу генерального директора Філії «Центр охорони здоров`я» Дніпропетровської клінічної лікарні на залізничному транспорті Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 14.11.2022 №233-1/ОС [PERSON] , сестру медичну палатну хірургічного відділення з урологічними ліжками стаціонару звільнено 14.02.2022 року за прогули з 26.10.2022 по 14.11.2022 року без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Згідно з Наказом генерального директора Філії «Центр охорони здоров`я» Дніпропетровської клінічної лікарні на залізничному транспорті Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 05.06.2023 №99/ОС про скасування наказу від 14.11.2023 №233-1/ОС, на виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.10.2022 року у справі №202/1282/22 та зобов`язання філії «Центр охорони здоров`я» АТ «Укрзалізниця» від 05.06.2023 №ЦОЗ-07/1837: скасовано наказ генерального директора Дніпровської клінічної лікарні на залізничному транспорті філії «Центр охорони здоров`я» Дніпропетровської клінічної лікарні на залізничному транспорті Акціонерного товариства «Українська залізниця» по особовому складу від 14.11.2023 року №233-1/ОС про звільнення 14.11.2022 року [PERSON] за п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин; [PERSON] ознайомити з наказом про поновлення на роботі та допустити [PERSON] до фактичного виконання обов`язків на посаді сестри медичної хірургічного відділення з урологічними ліжками стаціонару з 05.06.2023 року. Відповідно до наказу (розпорядження) №114/ОС від 22.06.2023 року [PERSON] звільнена з 23.06.2023 року за п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін. Згідно з листом Філії «Центр охорони здоров`я» Дніпропетровської клінічної лікарні на залізничному транспорті Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 26.06.2023 року за №01-17/672 направлений на адресу [PERSON] , вона звільнена 23.06.2023 року за згодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України, наказом генерального директора по особовому складу від 22.06.2023 року №114/ОС. Щодо вирішення питання стосовно виплати середнього заробітку за вимушений прогул, їй необхідно звернутися до суду. Щодо заявлених позовних вимог позивача в частині стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі починаючи з 26 жовтня 2022 року по 01 червня 2023 року у розмірі 96116 грн. 88 коп. то суд виходить з наступного. Відповідно до ст.43\~Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.5-1\~КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Згідно зі ст.236 КЗпП України , у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. У п. 34 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. В судовому засіданні встановлено, що відповідач, видавши наказ № 99/ОС від 05.06.2023р., фактично визнав факт неналежного виконання судового рішення від 25.10.2022р. по справі № 202/1282/22, визнав необхідність його виконання в належний спосіб, визнав факт не ознайомлення позивача з наказами від 08.11.2022р. про поновлення на роботі позивача та від 14.11.2022р. про звільнення позивача, а також визнав те, що фактичне поновлення позивача на роботі відбулось лише 05.06.2023р. 06.06.2023 позивач прибула за місцем своєї роботи до відповідача, де написала заяву про звільнення за угодою сторін, оскільки з 01.06.2023р. вже була працевлаштована на новому місці роботи. Відповідачем на адресу позивача було направлено повідомлення про звільнення від 23.06.2023, яким було повідомлено позивача, що на підставі заяви позивача від 06.06.2023 про звільнення, її звільнено 23.06.2023 за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України Наказом генерального директора по особовому складу від 22.06.2023 №114/ОС Для досудового\~врегулювання спору,\~що виник,\~позивач 06.06.2023\~звернулася до\~відповідача із\~заявою про\~здійснення з\~нею повного\~розрахунку за\~час вимушеного\~прогулу,\~у зв`язку\~з затримкою\~виконання рішення\~суду про\~поновлення на\~роботі. Виходячи із вищевикладеного судом встановлено, що відповідачем судове рішення від 25 жовтня 2022 року у справі №202/1282/22 не було своєчасно виконане, а фактичне виконання судового рішення та фактичне поновлення позивача на роботі відбулося лише 05.06.2023 року. Таким чином, оскільки з відповідача підлягає стягненню на користь позивача середня заробітна плата за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі з 26 жовтня 2022 року (наступний день після проголошення судового рішення у справі №202/1282/22) по 01 червня 2023 року (дата прийому позивача на роботу у нового роботодавця). Середній заробіток працівника визначається відповідно до\~статті 27 Закону України "Про оплату праці"\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100. З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 Порядку основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Встановлено, що середня заробітна плата позивача повинна бути стягнута за період затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, за період з 26 жовтня 2022 року по 01 червня 2023 року. Розмір середнього заробітку повинен обчислюватися, виходячи з виплат, отриманих позивачем за попередні два місяці роботи, а саме за грудень 2021 року та січень 2022 року. Згідно довідки відповідача заробітна плата позивача за грудень 2021 року складала 12187,48 грн та в січні 2022 року - 13375,58 грн. Кількість фактично відпрацьованих днів за цей період склала 50, відповідно середньоденна заробітна плата складає 511,26 грн. (25563,06 : 50 робочих днів). З довідки відповідача щодо кількості робочих днів позивача за період з 26.10.2022 по 01.06.2023 року вбачається, що кількість робочих днів з моменту ухвалення рішення про поновлення на роботі до фактичного відновлення прав позивача склала 188 . Таким чином середня заробітна плата позивача за час прострочки виконання рішення суду про поновлення на роботі, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 96116,88 грн. (511,26 х 188). Щодо заявлених позовних вимог позивача в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 грн.00 коп., то суд виходить з наступного. Згідно зі ст.237-1 КЗпП України, відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За змістом даної норми закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 03 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до\~ст. 237-1 КЗпП України\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідач, надаючи відзив, зазначає про пропуск позивачем строку звернення з позовом до суду. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові Відповідно до ст.233\~КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За змістом ст.234\~КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Даною статтею не визначається перелік поважних причин, які можуть бути підставою для поновлення строку, що свідчить про те, що їх поважність оцінюється судом у кожному конкретному випадку окремо залежно від фактичних обставин. Під поважними причинами пропуску строку, встановленого ч.1 ст. 233 КЗпП України, варто розуміти такі причини, що об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду і підтверджуються належними доказами. Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права. Строк, встановлений статтею 233 КЗпП України, є спеціальною позовною давністю. Продовження такого строку унормовано пунктом 1 глави XIX Прикінцевих положень КЗпП України, а тому позивач не повинен був обґрунтовувати поважність причин пропуску строку для вирішення трудового спору, оскільки такий строк продовжується на строк дії карантину у силу закону. Проте п.1 Прикінцевих положень КЗпП України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), тривав з 12.03.2020 до 30.06.2023. Судом встановлено, що позивач звільнений 28.02.2022, та при зверненні до суду позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу (цивільна справа №202/1282/22) позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним звільненням нею не заявлялись, а заявлена лише 21 вересня 2023 року. Виходячи з вищевкладеного, суд застосовує до позовних вимог позивача в цій частині позову строк позовної давності та відмовляє в позові в цій частині . Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Виходячи із вищевикладеного, приймаючи до уваги, що викладені докази не викликають у суду жодних сумнівів щодо їх належності, допустимості, об`єктивності та достатності для вирішення справи по суті, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково. Відповідно до\~ст.141\~ЦПК України\~із відповідача\~підлягають стягненню\~на користь\~судові витрати\~по справі в розмірі 1073 грн.60 коп.

Outcome: partial