Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-16 00:00:00

у лютому 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору дарування незакінченого будівництвом, але не зданого в експлуатацію жилого будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , посвідчений державним нотаріусом Першої чернігівської державної нотаріальної контори Пилипенко Н.С., зареєстрований в реєстрі за № 1-69-19 від 04.08.1995. Позов мотивує тим, що 17.02.2020 дізнався про існування договору дарування, а саме, з позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Позивач зазначає, що помилявся в природі укладеного договору та не бажав безоплатної передачі свого майна [PERSON] , вважав, що уклав договір довічного утримання, умови договору не виконувались, оскільки в будинку позивач проживав один, за комунальні послуги сплачував самостійно. Крім того, [PERSON] не здійснив державної реєстрації речових прав на нерухоме майно відповідно до договору дарування, у зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з даним позовом. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив застосувати строк позовної давності. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував. Третя особа в судовому засіданні позов підтримала. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи та покази свідків, суд доходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 05 липня 1971 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з [PERSON] , який посвідчений держаним нотаріусом Першої чернігівської державної нотаріальної контори Сіліченко Е.І. і зареєстрований за № 1-6074, набув права власності на будинок з надвірними будівлями в [ADDRESS] . Домоволодіння в цілому складається з будинку, житлова площа якого становить 33,3 кв.м та сарая. 04.08.1995 укладено договір дарування незакінченого будівництвом, але не зданого в експлуатацію жилого будинку з надвірними будівлями, процент зносу становить 10% і процент готовності становить 100%, що знаходиться в [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчений [PERSON] державним нотаріусом першої чернігівської державної нотаріальної контори і зареєстрований в реєстрі за №1-3919. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.12.2015 житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] . 11.09.2018 позивач на випадок своєї смерті, все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що на день смерті буде мені належати і на що за законом матиме право заповів [PERSON] , [INFO] . Відповідно до копії свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO] . Спадкоємцями після смерті [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] . На час підписання Договору дарування від 04.08.1995 року діяли норми Цивільного кодексу Української РСР від 1963 року, якими передбачалася обов`язкова реєстрація Договору за місцем знаходження будинку у Чернігівському міжміському бюро технічної інвентаризації після здачі будинку в експлуатацію. У відповідності до п.4 ч.ІІ «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР» реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої ради депутатів трудящих. На час укладання Договору дарування житловий будинок по [ADDRESS] не був закінчений будівництвом, в зв`язку з чим не зареєстрований [PERSON] . З 01 січня 2004 року набув чинності Цивільний кодекс України. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно з п.9 Прикінцевих та перехідних положень до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Відповідно до ч. 1 ст.41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Згідно зі ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. За змістом ст.243 ЦК УРСР, в редакції діючий на час виникнення спірних правовідносин, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Відповідно до ч.3 ст.244 ЦК УРСР до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього кодексу. Згідно зі ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.56 ЦК УРСР угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п.п.11,12 постанови №3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» відповідно до ст.56 ЦК УРСР угода може бути визнана судом недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за позовом сторони (громадянина чи організації), що діяла під впливом помилки. Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб`єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Правила ст.56 ЦК УРСР не поширюються на випадки, коли помилка стосується мотивів укладення угоди. Аналогічним чином викладено дане питання і в пунктах 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» в яких зазначено, що відповідно до ст.ст.229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог. Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача. Відповідно ст.ст.76, 80, 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Це положення є одним із основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності. Будь-яких доказів, які б могли свідчити про помилку позивача при укладенні угоди, які б давали підстави для визнання угоди недійсною, останній суду не надав. Допитані в судовому засіданні свідки з боку позивача [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] пояснили, що про існування оспорюваного договору нічого не знали та тільки можуть припустити, що позивач не міг укласти договір дарування, враховуючи його особисті якості. Враховуючи встановлені обставини, підстави для задоволення позовних вимог про визнання договору дарування недійсним, в тому числі й у відповідності до\~ст. 229 ЦК України, відсутні. Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до пункту 6 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України 2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом. Згідно зі статтею 71 ЦК Української РСР 1963 року, який діяв на час виникнення правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до статті 75 ЦК Української РСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Статтею 76 ЦК Української РСР передбачено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Згідно зі статтею 80 ЦК Української РСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Пунктом 11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»\~роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Тому суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року в справі № 369/6892/15-ц). Оскільки позовні вимоги є необґрунтованими, правові підстави для застосування позовної давності відсутні, тому заява відповідача про застосування строку позовної давності до позовних вимог задоволенню не підлягає. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed