Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-08 00:00:00

28.08.2023 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами, якими просить суд визнати за нею, [PERSON] , право власності на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, площею 0,0294 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 5110600000:01:025:0185. Свої вимоги мотивує тим, що 26 листопада 2004 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфіменко М.Д., та зареєстрований в реєстрі за № 6591. У 2023 році вона вирішила приватизувати земельну ділянку під належною їй частиною об`єкта нерухомого майна, однак дізналась про те, що земельна ділянка була приватизована раніше колишнім власником будинку. На підставі рішення Ізмаїльської міської ради № 474-XXIV від 21.11.2003 р., [PERSON] та [PERSON] отримали Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ОД № 073024 виданий 20 жовтня 2004 року Ізмаїльською міською радою на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, площею 0,0294 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 5110600000:01:025:0185. Зазначила, що з урахуванням того, що станом на 26 листопада 2004 року (день укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна), [PERSON] був власником 1/2 частини земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , при відчуженні ним 1/2 частини житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , до неї перейшло право власності на вищевказану 1/2 частину земельної ділянки. Позивач в судове засідання не з`явився, проте його представник надав до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності та зазначив, що позовні вимоги підтримують та наполягають на їх задоволенні. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення, зокрема, зазначивши, що після укладення 26.11.2004 року між ним та [PERSON] договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме 1/2 частини будинку за адресою: [ADDRESS] , він, [PERSON] не користувався земельною ділянкою за вказаною адресою як загалом, так і якоюсь її частиною, не має наміру її використовувати. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що на підставі рішення Ізмаїльської міської ради № 474-XXIV від 21.11.2003 р., [PERSON] та [PERSON] отримали Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ОД № 073024, виданий 20 жовтня 2004 року Ізмаїльською міською радою на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, площею 0,0294 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 5110600000:01:025:0185. Згідно договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 26 листопада 2004 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфіменко М.Д., [PERSON] придбала у власність 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами розташованого за адресою: [ADDRESS] . Між сторонами виникли правовідносини з права власності, а саме, права власності на земельну ділянку, які регулюються нормами ЦК України в редакції 2004 року і ЗК України в редакції 2001 року. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ст. 328 ч.ч.1,2 ЦК України). Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ст. 234 ч.ч.1,3,4 ЦК України). До особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ст. 377 ч.1 ЦК України в редакції 2004 року). Стаття 130 ЗК України (в редакції станом на листопада 2004 року, час виникнення спірних правовідносин), визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці. При переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди (ст. 120 ч.1 ЗК України у редакції 2001 року станом на час укладення правочину). Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства (п. 6.27 постанови Великої Палата Верховного Суду від 16.06.2020 року по справі №689/26/17). При застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з положеннями ст. 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16, від 03 квітня 2023 року по справі № 303/3617/19-ц та інших. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (провадження № 14-125цс20) звернула увагу на принципі єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, оскільки забезпечує цивільний оборот вказаних об`єктів з урахуванням природи речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 81 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved