Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-11 00:00:00

[PERSON] в січні 2023 року звернувся до суду з позовом до Вінницької обласної організації «Товариство сприяння обороні України», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Громадська організація «Товариство сприяння оборони України» про стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість із заробітної плати за період з 01.09.2021 по день звільнення 06.10.2021 в сумі 10 647,29 грн. та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 36 738,52 грн.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.10.2021 по 17.10.2022 в сумі 110 978,21 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 14.02.2014 по 06.10.2021. 21.09.2021 вищестоящою організацією ГО «ТСО України» прийнято та внесено до ЄДР рішення про ліквідацію Вінницької обласної організації Товариства сприяння обороні України, призначено голову ліквідаційної комісії Гончаренко І.В. Не маючи можливості надалі виконувати свою роботу, позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням. 21.10.2021 голова ліквідаційної комісії Гончаренко І.В. видав позивачу трудову книжку та ознайомив з наказом про звільнення № 01-к, відповідно до якого позивача було звільнено 06.10.2021. Крім того, в наказі про звільнення відсутня інформація щодо виплати компенсації за невикористані календарні дні основної відпустки. Заробітна плата за відпрацьований час та компенсація за невикористані календарні дні основної відпустки виплачені так і не були. Позивач, вважаючи, що його права було порушено, 22.10.2021 звернувся зі скаргою на дії відповідача до начальника Управління Держпраці у Вінницькій області, на яку 07.12.2021 отримав відповідь, в якій зазначено, що відповідач створював перешкоди інспектору праці та не надав документи, необхідні для здійснення заходу державного контролю, в зв`язку з чим інспектором праці передані матеріали для вирішення питання щодо застосування фінансової санкції стосовно Вінницької обласної організації Товариства сприяння обороні України. В подальшому, з метою захисту своїх порушених прав, представником позивача на адресу відповідача направлено адвокатський запит з метою отримання інформації щодо наявності заборгованості з виплати заробітної плати [PERSON] , а також заборгованості по виплаті компенсації за невикористані календарні дні основної відпустки. Відповідно до листа від 27.07.2022 на адресу члена ліквідаційної комісії Карманнікова М.О. було направлено лист з реквізитами та розрахунками позивача та 02.08.2022 на картковий рахунок позивача надійшли кошти в сумі 6032,56 грн. з призначенням платежу: розрахування при звільненні. З метою з`ясування складової виплати, що надійшла позивачу, на електронну адресу представника відповідача було направлено лист від 08.08.2022, відповідь на який так і не надійшла. Відповідно до розрахунків, які здійснено представником позивача, борг відповідача перед позивачем станом на 17.10.2022 становить 152 331,46 грн., з яких: заборгованість по заробітній платі на момент звільнення 10647,29 грн.; компенсація за невикористану відпустку 36738,52 грн.; середньоденна заробітна плата за час затримки в розрахунку 110978,21 грн. Вінницьким міським судом Вінницької області 06.09.2023 року ухвалено заочне рішення у цивільній справі № 127/1663/23, яким позовну заяву [PERSON] до Вінницької обласної організації «Товариство сприяння обороні України», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Громадська організація «Товариство сприяння оборони України», про стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено. На підставі заочного рішення стягнуто з Вінницької обласної організації «Товариство сприяння обороні України» на користь [PERSON] заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні з 01.09.2021 року по 06.10.2021 включно 10 647 гривень 29 копійок та компенсацію за невикористану відпустку на загальну суму 36 738 гривень 52 копійки; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 07.10.2021 по 17.10.2022 у розмірі 110978 гривень 21 копійки, з відрахуванням всіх встановлених законодавством податків і платежів, судовий збір 1110,00 гривень. та на користь держави судовий збір в розмірі 1073 гривні 60 копійок Із заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області відповідач не погодився і звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.09.2023 року у справі №127/1663/23, яку судом було задоволено. Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.09.2023 року було скасовано та справу призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін. В ході судового розгляду представником позивача Ткачуком В.В. до суду було подано заяву про зменшення позовних вимог, в якій вона просить суд у зв`язку із частковою виплатою позивачу заборгованості стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату за період з 01.09.2021 року по день звільнення 06.10.2021 року в розмірі 10 647,29 грн.; середньоденну заробітну плату за час затримки в розрахунку за період з 07.10.2021 по 17.10.2022 року в сумі 110 978,21 грн., а також судові витрати на правничу допомогу в сумі 10 000 грн. Представник відповідача адвокат Карманніков М.О. подав до суду письмові пояснення, в яких вимоги позивача щодо стягнення заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку з відповідач не заперечує, але відповідач заперечує проти вимог щодо стягнення компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні. У зв`язку із тим, що у вересні 2021 року вищестоящою організацією (ГО ТСО України) було прийнято рішення про ліквідацію Вінницької обласної організації Товариства сприяння обороні України, не маючи можливості виконувати свою роботу, позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням. 06.10.2021 року позивача було звільнено, однак розрахунок при звільненні здійснено не було, оскільки у ліквідатора не було можливості навіть визначити розмір заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку працівникам, що звільняються. Ліквідатор неодноразово звертався до позивача та всіх інших працівників, в т.ч. головного бухгалтера з клопотанням надати відомості про розмір заборгованості із виплати заробітної плати працівникам, що звільнились. Натомість жодної інформації надано не було. 27.06.2022 року на електронну адресу ГО ТЄО України надійшли адвокатські запити адвоката Мишковської Т.М. щодо виплати заборгованості із заробітної плати, які 28.06.2022 року були передані ліквідаційній комісії Вінницької обласної організації Товариства сприяння обороні України. 30.06.2022 року адвокату Мишковській Т.М. було підготовлено та направлено відповідь на запит із проханням надати відомості про розмір заборгованості, яка підлягає виплаті. Також, у вказаному листі Вінницька обласна організація Товариства сприяння обороні України повідомила адвоката Мишковську Т.М. що Вінницька обласна організація Товариства сприяння обороні України має намір добровільно погасити всю заборгованість по заробітній платі при наданні відповідних розрахунків. Разом із тим, документи ані адвокатом Мишковською Т.М. ані її довірителями (в т.ч. [PERSON] ) надані не були. 13.07.2022 року Вінницька обласна організація Товариства сприяння обороні України повторно направила адвокату Мишковський Т.М. та всім працівникам (в т.ч. [PERSON] ) лист із повторним проханням надати інформацію, необхідну для здійснення розрахунків. Також на підтвердження реальності намірів Вінницької обласної організації Товариства сприяння обороні України здійснити розрахунок всіх працівників (в т.ч. [PERSON] ), а також їх представника адвоката Мишковську Т.М. було поінформовано про те, що в разі ненадходження до 01.08.2022 р. відомостей про суми, які належать до виплати Вінницькою обласною організацією Товариства сприяння обороні України буде здійснено виплати, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати. Оскільки від позивача [PERSON] станом на 01.08.2022 року відомості не надійшли, останньому 02.08.2022 р. було виплачено 6032,56 грн. Таким чином, причиною невиплати заборгованості із заробітної плати позивачу при звільненні була відсутність будь - яких даних про розмір нарахованої позивачу заробітної плати та суми компенсації за невикористану відпустку. Вінницька обласна організація Товариства сприяння обороні України вжила всіх можливих і залежних від себе заходів задля того, щоб погасити заборгованість, однак була позбавлена можливості визначити її розмір. Про вказані обставини було повідомлено письмово Управління Держпраці у Вінницькій області в грудні 2022 року. Також про вказані обставини багаторазово (в тому числі двічі письмово) повідомлявся [PERSON] та його адвокат Мишковська Т.М. Заявник зазначає, що відповідач не мав будь - яких відомостей про розмір сум, що підлягають виплаті, 02.08.2022 року відповідачем було сплачено позивачу 6032,56 грн. - виходячи із розміру мінімальної заробітної плати (тобто суму, менше якої заборгованість бути не може, а отже ця сума є безспірною). Натомість позивачем не була надана відповідачу відповідна інформація, хоча вона була у нього в наявності, що підтверджується поданням до суду позивачем розрахунків із сум заборгованості. Позивач мав реальну можливість вирішити дане питання в позасудовому порядку, надавши відповідну інформацію відповідачу. Натомість, позивачем вчинялись дії спрямовані на затягування вирішення питання з метою отримання в судовому порядку компенсації за затримку розрахунку при звільненні. Вказане також підтверджується і непропорційністю сум заборгованості по заробітній платі (10647,29 грн.) та сумою компенсації за затримку у її виплаті (110978.21 грн.) що більш ніж в 10 разів перевищує суму самої заборгованості. Отже, представник відповідача просить суд з урахуванням того, що відповідачем на користь позивача виплачено у добровільному порядку 36 738,52 грн. компенсації за невикористану відпустку, невиплачену заробітну плату за період з 01.09.2021 року по день звільнення 06.10.2021 року в розмірі 10 647,29 грн., а тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Вінницької обласної організації Товариства сприяння обороні України, про стягнення середньоденного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 07.10.2021 по 17.10.2022 у розмірі 110978 гривень 21 копійки. Представник позивач адвокат Ткачук В.В. в ході судового просила суд стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.10.2021 по 17.10.2022 в сумі 110 978,21 грн., зазщначивши, що заборгованість по заробітній платі дійсно сплачена. Представник відповідача адвокат Карманніков М.О. просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Вінницької обласної організації Товариства сприяння обороні України про стягнення середньоденного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 07.10.2021 по 17.10.2022 у розмірі 110978 гривень 21 копійки, оскільки вказана сума є неспівмірною та завищеною позивачем, в порівнянні з виплаченими відповідачем йому у добровільному порядку 36 738,52 грн. компенсації за невикористану відпустку, та невиплачену заробітну плату за період з 01.09.2021 року по день звільнення 06.10.2021 року в розмірі 10 647,29 грн. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомлено. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволення з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно відомостей трудової книжки серії [NUMBER] , яка належить [PERSON] , [INFO] , відповідно до наказу № 09 від 13.02.2014 позивача 14.02.2014 прийнято директором ВО СТК «Автодрайв», 19.03.2014 згідно наказу №16 від 19.03.2014 призначений директором Вінницького обласного спортивно-технічного клубу «Автодрайв» на умовах контракту. На підставі наказу №31 від 24.06.2014 позивача переведено на посаду помічника голови Вінницької ОО ТСО України з освітньої діяльності, організаційно-масової роботи та не олімпійських видів спорту (запис № 23). Наказом № 01-К від 06.10.2021 позивач звільнений з посади за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України з 06.10.2021 (запис № 24). (а.с.5, 6). Відповідно до наявної у матеріалах справи відповіді на звернення та скаргу позивача на порушення його прав та законних інтересів відповідачем, Управлінням Держпраці у Вінницькій області зазначено, що відповідач створював перешкоди інспектору праці та не надав документи, необхідні для здійснення заходу державного контролю, в зв`язку з чим інспектором праці передані матеріали для вирішення питання щодо застосування фінансової санкції стосовно Вінницької обласної організації Товариства сприяння обороні України. (а.с. 7) Також судом встановлено, що з метою захисту порушених прав позивача, представником позивача на адресу відповідача направлено адвокатський запит з метою отримання інформації щодо наявності заборгованості з виплати заробітної плати [PERSON] , а також заборгованості по виплаті компенсації за невикористані календарні дні основної відпустки.(а.с. 8) Відповідно до листа від 27.07.2022, який надійшов на адресу представника позивача 01.08.2022, на адресу члена ліквідаційної комісії Карманнікова М.О. було направлено лист з реквізитами та розрахунками позивача та 02.08.2022 на картковий рахунок позивача надійшли кошти в сумі 6032,56 грн. з призначенням платежу: розрахування при звільненні (а.с. 12) Відповідно до розрахунків, які здійснено представником позивача, борг відповідача перед позивачем станом на 17.10.2022 становить 152 331,46 грн., з яких: заборгованість по заробітній платі на момент звільнення 10647,29 грн.; компенсація за невикористану відпустку 36738,52 грн.; середньоденна заробітна плата за час затримки в розрахунку 110978,21 грн. (а.с. 16-18). Крім того, судом встановлено, що відповідачем на користь позивача після винесення заочного рішення було здійснено виплату заборгованості по заробітній платі на момент звільнення 10647,29 грн.; компенсації за невикористану відпустку 36738,52 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних інструкцій № 3006 від 23.10.2023 року (а.с. 164) та № 2997 від 10.10.2023 (а.с. 165). Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). При вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. За вимогами статей 115, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частинами 1, 2 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Судом встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах з 24.06.2014 по 06.10.2021. Всупереч зазначеним вище вимогам Закону Вінницька обласна організація «Товариство сприяння обороні України» не виплатила [PERSON] у день звільнення заробітну плату, нараховану з вересня 2021 по 06.10.2021 включно та компенсацію за невикористану відпустку. За таких обставин, встановлені порушення прав та інтересів позивача підлягають захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням того, що в ході судового розгляду відповідачем Вінницькою обласною організації «Товариство сприяння обороні України» на користь [PERSON] здійснено виплати заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати з 01.09.2021 по 06.10.2021 включно в розмірі 10 647,29 грн. та компенсації за невикористану відпустку в сумі 36 738,52, 73 грн. і сторонами даний факт не заперечується (а.с. 164-165). Відтак, починаючи від дня звільнення, яким є 06.10.2021 року та по 23.10.2023 року позивач має право на отримання середнього заробітку, оскільки компенсацію та виплату заробітної плати мав отримати в день звільнення. В даному разі позивача не було поновлено на роботі, а тому такий середній заробіток за час затримки при звільненні по день фактичного виконання рішення суду не є його заробітною платою та не входить до її структури. Позивач на момент виникнення права на отримання середнього заробітку припинив трудові відносини з відповідачем. А відтак, на колишнього працівника поширюється положення вимог ст. 233 КЗпП України звернутися до суду із заявою в межах тримісячного строку. Із позовними вимогами позивач звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області 18.01.2023 року, що не суперечить його доводам, а відповідач здійснив виплату заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати з 01.09.2021 по 06.10.2021 включно в розмірі 10 647,29 грн. 10.10.2023 року (а.с. 165) та компенсації за невикористану відпустку в сумі 36 738,52, 73 грн. 23.10.2023 року (а.с. 164). Відтак, на думку суду, доводи сторони відповідача про те, що позивач звернувся із позов більш ніж через сім місяців після звільнення, не заслуговують на увагу, оскільки з вище наведеного слідує, що позивач своєчасно звернувсь із позовом. В ході розгляду справи судом встановлено, що Вінницька обласна організація «Товариство сприяння обороні України» своєчасно не виконала покладений законом обов`язок щодо проведення повного розрахунку з працівником у день його звільнення, а відтак в силу вимог закону підлягає застосуванню ст. 117 КЗпП України. Суд звертає увагу, що відповідачем не спростовано надані позивачем розрахунки, але в ході судового розгляду висловлено заперечення та твердження, що вказана затримка виплати виникла не з вини відповідача, і наданий суду позивачем розрахунок, а також зазначена суму середнього заробітку позивачем завищена. Щодо відсутності вини відповілача, то суд зазначає наступне, 06.10.2021 року [PERSON] було звільнено за власним бажанням і як встановлено в ході судового розгляду разом із [PERSON] заяви про звільнення за власним бажанням подали всі працівники Вінницької обласної організації Товариства сприяння обороні України. Ліквідатор (відповідач у справі) неодноразово звертався до позивача та всіх інших працівників, в т.ч. головного бухгалтера [PERSON] з клопотанням надати відомості про розмір заборгованості із виплати заробітної плати працівникам, що звільнились. Натомість жодної інформації надано не було. 27.06.2022 рокцу на електронну адресу ГО ТЄО України надійшли адвокатські запити адвоката Мишковської Т.М. щодо виплати заборгованості із заробітної плати, які 28.06.2022 року були передані ліквідаційній комісії Вінницької обласної організації Товариства сприяння обороні України. 30.06.2022 року адвокату Мишковській Т.М. було підготовлено та направлено відповідь на запит із проханням надати відомості про розмір заборгованості, які підлягає виплаті. Також, у вказаному листі Вінницька обласна організація Товариства сприяння обороні України повідомила адвоката Мишковську Т.М., що Вінницька обласна організація Товариства сприяння обороні України має намір добровільно погасити всю заборгованість по заробітній платі при наданні відповідних розрахунків. (а.с. 159-163). Разом із тим, документи ані адвокатом Мишковською Т.М., ані [PERSON] надані не були і дана обставина в ході судовог розгляду позивачем та його представником не спростована. Також на підтвердження реальності намірів Вінницької обласної організації Товариства сприяння обороні України здійснити розрахунок всіх працівників (в т.ч. [PERSON] ), є те, що представника позивача адвоката Мишковську Т.М. було поінформовано про те, що в рахі ненадходження до 01.08.2022 відомостей про суми, які належать до виплати, Вінницькою обласною організацією Товариства сприяння обороні України буде здійснено виплати виходячи із розміру мінімальної заробітної плати. Оскільки від позивача [PERSON] станом на 01.08.2022 року відомості не надійшли, останньому 02.08.2022 було виплачено 6032,56 грн., що також не заперечується позивачем. Таким чином, причиною невиплати заборгованості із заробітної плати позивачу при звільненні в тому числі була відсутність будь - яких даних про розмір нарахованої позивачу заробітної плати та суми компенсації за невикористану відпустку. Отже, судом дійсно встановлено, що Вінницька обласна організація Товариства сприяння обороні України вжила всіх можливих і залежних від себе заходів задля того, щоб погасити заборгованість, однак була позбавлена можливості визначити її розмір. Про вказані обставини було повідомлено письмово Управління Держпраці у Вінницькій області в грудні 2022 року. Також про вказані обставини багаторазово (втому числі двічи письмово) повідомлявся [PERSON] та його адвокат Мишковська Т.М. Натомість суд констатує той факт, що позивачем не була надана відповідачу відповідна інформація, хоча вона була у нього в наявності, що підтверджується поданням до суду позивачем розрахунків із сум заборгованості. Суд, задовольняючи вимогу [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, виходить з наступного. Правовідносини, пов`язані із нарахуванням та виплатою середнього заробітку за час затримки розрахунку урегульовані положеннями КЗпП України, крім того, висновки щодо застосування норм права чітко викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/12623/19 від 08 лютого 2022 року. Середній заробіток за ст. 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. На вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI, не поширюється та застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Відповідач, як вже було встановлено судом, здійснив виплати на користь позивача заборгованості з нарахованої але не виплаченої заробітної плати з 01.09.2021 по 06.10.2021 включно в розмірі 10 647,29 грн. - 10.10.2023 року та компенсації за невикористану відпустку в сумі 36 738,52, 73 грн. - 23.10.2023 року. З вказаним позовом позивач звернувсь у 18.01.2023 року до Вінницького міського суду Вінницької області та суд відкрив провадження у справі 01.02.2023 року. Отже, починаючи із дня звільнення 06.10.2021 про день фактичного виконання рішення суду 12.01.2024 у позивача наявне право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та по час фактичного виконання рішення суду і цей період складає 272 робочих днів. Позивачем визначено, що з 07.10.2021 року по 17.10.2022 року час затримки середнього заробітку, середній заробіток обчислено та середньоденна заробітна плата за час затримки в розрахунку становить 110978,21 грн. (а.с. 16-18). Відповідач власного розрахунку суду не надав. Суд враховує, що з цим позовом позивач звернувсь у 18.01.2023 року, тобто зі спливом приблизно більше 12 місяців після свого звільнення з роботи. Крім того, при вирішенні позовної вимоги, суд виходить із усталеної судової практики вирішення спорів такої категорії Верховним Судом. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак Верховним Судом у справі № 761/16407/15-ц зазначено, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Верховний Суд доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, враховуючи очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями обох сторін, суд дійшов до висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 40 000,00 грн. Зазначена сума обрахована виходячи із дотримання розумного балансу між інтересами звільненого працівника і роботодавця, із розміру виплаченої на корить позивача компенсації за невикористані дні відпустки та невиплаченої заробітної плати, відсутність умислу відповідача, виплатою інших сум при звільненні. Крім того, така відповідальність відповідача не має бути каральною санкцією роботодавця, оскільки надмірне стягнення буде обтяжливим не тільки для нього самого, а і для інших працівників, що перебувають з ним в трудових відносинах, що може вплинути на своєчасність та повноту виплати їм заробітної плати, своєчасність виконання зобов`язань з виплати податків, зборів та обов`язкових платежів. Водночас, поведінка позивача також має бути добросовісною щодо реалізації своїх прав. Таким чином, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 40 000,00 грн. Стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду 08.11.2018 у справі № 805/1008/16-а. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 400,00 грн. пропорційно до суми задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial