Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-18 00:00:00

28.05.2021 року року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 20.07.2011 року між ним та [PERSON] , посвідчений приваним нотаріусом Дворецьким К.М. за реєстраційним № 1267. в обгрунтування позову посилався на те, що з 1967 року перебував у шлюбі з [PERSON] , від шлюбу нароодилася донька [PERSON] . Його матері на праві власнсоті належала квартира [ADDRESS] , яку його мати подарувала своїй онуці , відповідачці по справі, після того, як та вийшла заміж. Мати переїхала до нього у квартиру за адресою [ADDRESS] . При цьому заповідала онуці, щоб її батько, позивач по справі, не залишився без квратири. Після смерті його матері , донька запропонувала йому продати його квратиру по [ADDRESS] , оскільки їй не подобалося жити по [ADDRESS] , купити нову квартиру, яку вона буде обирати сама і в якій бути жити разом з сином Проніним микитою, а він (позивач) перейде жити до колишньої квартири його матері [ADDRESS] , де і буде проживати до кінця життя. Так вони і зробили і купили квартиру [ADDRESS] . В 2011 році [PERSON] , та колишня дружина [PERSON] запропонували йому укласти договір довічного утримання та передати цб квартиру відповідачці. На той час у нього погіршувався зір і він розумів, що найближчим часом йому знадобиться матеріальна та фізична допомога. Він розраховував на те, що донька та онук будуть йому допомагати згідно з договром довічного утримання, натомість він передасть їй права на спірну квартиру, асам зилишить за собою право проживати в квартирі по [ADDRESS] до кінця життя. Саме так він зрозумів у\\мови оспорюваного договру, укладеного ним 20.07.2011 року. З подій останнього року він зрозумів, що донька не збиралася виконувати свою частину договору і в 2011 році ввела його в оману щодо наслдіків укладення договру, фактично позбавивши його єдиного житла. Влітку 2020 року донька та онук без попередження прийшли в його квратиру по [ADDRESS] та без його згоди почали робити там ремонт.Його захворювання не дозволяли проживати йому в квартирі, де ведуться будівельні та малярні роботи, проте відповідачка на його вмовляння не реагувала. В один день відповідачка змінила замки на вхідних дверях та він опинився на вулиці без речей , згодом він новою поштою отримав посилку з речами. Тоді він зрозумів, що джо квартири по [ADDRESS] він повернутися не зможе. Налагодити перемовини з відповдачкою наразі неможливо. Таким чином, він, інвалід ІІ групи,у віці 82 роки залишився на вулиці без житла. Укладаючи договір довічного утримання в 2011 році він розраховував , що йому завжди буде де жити і, коли він осліпне, він зможе розраховувати на допомогу відповідачки. Посилаючись на положення ст.ст. 203, 215, 217, 717 та ч.1 ст. 230 ЦК України просив про задволення позову. Одночасно з подачею позову подав заяву про понволенян строку позовної давності на звернення до суду з вказаним позовом , оскільки про те, що відповідачка не збирається виконувати умви договру довічного утримання від 2011 року він усвідомив влітку 2020 року, коли його фактично вигнали з місця його проживання. Лише тоді він дізнався, що з ним укладено саме договір дарування, а не договір довічного утримання. 18 жовтня 2021 року надано відзив на позов, в якому відповідач заперечує позовні вимоги за його необгрунтованістю та безпідставністю. Заначає, що поганий зір не заважав позивачу прочитати і усвідомити умови оспорюваного договру, який посвідчений нотаріусом. Позивач бажає проживати окремо від доньки, яка може надати йому допомогу у будь-який момент. Отже, його твердження, що він потребує сторонньої допомоги , не відповідають дійсності. Оспорюваний договір позивач вчинив з власної волі та повністю розуміючи його наслідки. Позивач мав би проживати разом з донькою в спірній квартирі, поте він образився на неї через необхідіність здійснення ремонту в квартирі на [PERSON] , яка вкрай потребувала ремонту, та навмисно спотворив факти в позовній заяві. Крім того, ця квартира була не подарована їй бабусею, а приватизована нею та її сином [PERSON] у рівних частках за кожним у встановленому законом порядку , що підтверджується Свідоцтвом про право власнсоті на житло від 15.11.2006 року. Також 07.11.2023 року представник відповідача подала суду заяву про застосування строків позовної давності. Вказана справа перебувала в провадженні судді Центрального районного суду м.Миколаєва Саламатіна О.В. з 02.06.2021 року. Згідно Розпорядження в.о. керівника апарату суду від 06.06.2022 року "Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справи" в зв`язку з увільненням від виконання обов`язків судді Саламатіна О.В, на час мобілізації - справу передано на повторний розподіл справи. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.06.2022 року дану справу розподілено на суддю Гуденко О.А. та передано останній в зв`язку з особливостями роботи суду у воєнний час - 29 червня 2022 року. Попереднім складом суду постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначити проведення підготовчого судового засідання. Ухвалою судді Гуденко О.А. від 07.07.2022 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання у справі . Ухвалою суду від 11.01.2022 року \~ клопотання представниці позивача [PERSON] - адвоката Мантуленко О.В. про витребування доказів, задоволено . \~ \~ \~ \~Витребувати у приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Дворецького Костянтина Миколайовича належним чином засвідчені копію договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного 20.07.2011 року між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчено приватним нотаріусом Дворецьким К.М., реєстраційний номер 1267, а також інших документів, які містяться в матеріалах нотаріальної справи щодо договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного 20.07.2011 року між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчено приватним нотаріусом Дворецьким К.М., реєстраційний номер 1267. Ухвалою суду від 12.06.2023 року закрито підготовче провадження по справі, задволено клопотання представника відповідача про виклик у судове засідання в режимі відеконференції в якості свідка [PERSON] . Ухвалою суду від 15 вересня 2023 року вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони укладати усі види угод щодо відчуження квартири [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності [PERSON] . Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, просив про його задволення. просив суд поновити справедливість та не позбавляти його єдиного житла. З 2020 року відповідачка перешкоджає його проживанню у спірній квартирі, має намір її продати, він вимушений був виселитися з цієї квартири, в якій проживав багато років і яка є його єдиним житлом, наразі він не має житла, на старості років вимушений проситися на квартиру до знайомих, що в його віці та з урахуванням наявних у нього хвороб є неприпустимим. В спірній квартирі зараз ніхто не проживає , а йому нема де жити. В 2011 році він переніс першу операцію і колишня дружина [PERSON] запропонувала йому подарувати квратиру [PERSON] , а та згодом його буде доглядати. Він проживав в квартирі по [ADDRESS] років, але [PERSON] і онук , розпочавши там ремонт і винісши його речі, фактично змусили його покинути цю квартиру. При цьому позивач не заперечував, що при посвідченні оспорюваного договору у нотаріуса, він розуміві, що укладає саме договір дарування, йому нотаріус все роз`яснював, проте він сподівався на належне ставлення до себе єдиної доньки та онука. Представник позивача адвокат Мантуленко О.В, просила задвольнити позовні вимоги з викладених у позові підстав. Представник відповідача адвокат Костенюк М.В. заперечувала проти задоволення позову за безпідставністю позовних вимог. Допитана в якості свідка [PERSON] , мати відповідача та колишня дружина позивача, суду пояснила, що рішення про дарування доньці спірної квратири [PERSON] , приймав самостійно, це було вирішено ним самостійно, без будь-якого примусу чи вмовляння батька. [PERSON] , тоді чітко висловлював своє бажання, жодних домовленостей про подальший догляд з боку доньки чи онука не було, він тоді такого догляду і не потребував. Тоді не йшло навіть мови про договір довічного утримання, відносини в родині були цілком норамальні. Він дійсно проживав в квартирі по [ADDRESS] за домовленістю з донькою, проте ця квратира була дуже занедбана і потребувала ремонту . В квартиру по [ADDRESS] донька одразу вселилася в 2004 році, вони фактично обмінялися квартирами, це було їх спільне рішення, без примусу. Дослідивши матеріали справи, вислухавгши пояснення учасників процесу, допитавши свідка, суд прийшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, позивач зареєстровний за адресою [ADDRESS] з 2004 року, зазначає що проживає за адресою [ADDRESS] . Судом встановлено, що позивач, 1939 року народження, є батьком відповідачки [PERSON] , [INFO] . 20.07.2011 року за нотаріально посвідченим Договором дарування [PERSON] , як дарувальник, подарував [PERSON] , (обдаровувана) трьохкімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] , яка належала йому на підставі договру купівлі-продажу від 24.12.2003 року. Згідно п. 7 цього Договору, сторони стверджують, що кожен з них однаково розуміє значення, умови та правові наслідки цього договору, також вони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним , а тому [PERSON] не має право вимагати від обдаровуваної вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Згідно п. 8 цього Договору, право власності у обдаровуваної на квартиру виникає х моменту його прийняття, остання підтвердила прийняття дарунка в момент підписання цього договору. Право власності на спірну квартиру зхареєстрвоано за відповідачем в установленому законом порядку 05.08.2011 року. Згідно акту про фактичне проживання особи від 27.10.2020 року, [PERSON] , проживає за адресою [ADDRESS] впродовж останніх 17 років. Факт проживання позивача за цією адресою не заперечувався і відповідачем. Таким чином, суд вважає встановленим, що дійсно відповідачка фактично прийняла у своє володіння та корситування спірну квратиру щонайменше з часу укладання договру дарування в липні 2011 року. Як підтверджується матеріалами справи, позивач з 2020 року оформлює групу інвалідності за хворобою зору, іншими численними кардіологічними та неврологічними хворобами. З 30.11.2020 року є інвалідом ІІ групи безстроково. Як вбачається з рішення суду від 31.05.2021 року у справі № 490/5668/20 за позовом за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів - cтягнуто з [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , на користь [PERSON] [INFO] , ІПН [NUMBER] , аліменти на утримання непрацездатного батька у твердій грошовій сумі 1000 грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з 09 вересня 2020 року і до зміни матеріального та сімейного стану сторін, допустивши негайне виконання рішення в розмірі суми платежу за один місяць. [PERSON] 09 вересня 2020 року звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на його утримання у розмірі 1/4 від усіх видів доходів відповідача. В обгрунтування позову посилався на те, що є пенсіонером та має проблеми зі здоров`ям ( майже сліпий). В 2003 році він подарував донці свою квратиру, вважаючи що віддає квратиру взамін надання матеріальної допомоги та допомоги по господарству. На теперішній час у нього немає власного житла, а з цієї квартири донька його виганяє. Відповідачка працює, має стабільно високий дохід, проте добровільно матеріальну допомогу надавати не хоче. Так, звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилається на те, що під час укладення оспорюваного договору його волевиявлення не відповідалойого внутрішній волі , він діяв під впливом обману та тиску з боку відповідача, оскільки вважав, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде здійснювати догляд за ним, тобто його ввели в оману щодо правової природи правочину та прав і взаємних обов`язків сторін. З 2020 року, коли донька фактично вигнала його з квартири і він залишився без житла, він зрозумів, що вона не буде виконувати умови домовленостей, які вони досягли при укладенні оспорюваного договору ларування. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною першою та третьою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Як втсановлено судом, і цей факт підтвердив сам позивач, сторонами було виконано договрі дарування, який є реальним правочином, обдаровувана сторона правочину [PERSON] прийняла дарунок - квартиру [ADDRESS] у свою власність, фактичне користування та володіння. Згідно правового висновку, який викладений у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року № 756/6516/16-ц, «Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ст. 229 ЦК України, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Згідно роз`яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму ВСУ № 9, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним». Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України). Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Такі правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 29 травня 2023 року у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 756/10782/19, провадження № 61-2156 св 23 . Як неодноразово наголошував Верховний Суд у вказаній категорії справ, особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.Усі ці обставини (наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману) повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (позивач). Посилання позивача на те, що спірний договір дарування укладений ним як дарувальником всупереч його волі, оскільки він помилялявся щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки відповідакча навмисно ввела його в оману - а тому договір дарування має ознаки недійсності, є необґрунтованими та не підтверджений жодними доказами. Обставини щодо обману чи примусу позивача теж жодним чином не доведені. Твердження позиваач про введення його в оману зі сторони відповідачки на момент вчинення оспорюваного правочину спростовуються як подальшими діями сторін, так і поясненнями самого позиваач, адже на час укладння договору дарування він просто розраховував, що в подальшому його донька не залишить його без допомоги. При цьому він розумів як правову природу договору дарування, так і його юридичні наслідки, фактично передав дарунок у власність [PERSON] . Та обставина, що на теперішній час [PERSON] , перешкодджає його проживанню у іншій квартирі, яка належить їй на праві власнсоті, та порушує певні домовленості про його місце проживання, не спростовує висновків суду та не може слугувати підставою для визнання оспорюваного договору недійсним - оскільки свідчить про зміну певних обставин у сімейних відносинах сторін на теперішній час, а не про обман з її боку при даруванні батьком вказаної квартири на її корсить в 2011 році. Факт обману позивача відповідачем при укладенні договору дарування в 2011 році позивачем не доведено, як не доведено, що відповідач повідомляв інформацію, яка не відповідає дійсності, або замовчував обставини, що мали істотне значення для укладення правочину. Тому суд вважає позовні вимоги необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Оскільки суд прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову за необгрунтованістю позовних вимог, то відсутня необхідність надавати правову оцінку заяві відповідача про застосування строку позовної давності як підставу для відмови у задоволенні позову. Відповідно до ч.9-10 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати позивачеві відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed