Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-15 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до Калинівської міської ради Вінницької області про визнання права власності на частки в колгоспному дворі та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, в якому просять: визнати за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , кожною зокрема, право власності на 1/5 частку житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] , як частки в колгоспному дворі; визнати за [PERSON] право власності на 1/5 частку житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування позову зазначили, що [INFO] помер їхній, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] батько, а [PERSON] чоловік - [PERSON] . Спадщину після смерті [PERSON] , як спадкоємець за заповітом, відповідно до вимог ст. 1269 ЦК України прийняла [PERSON] , подавши нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Однак, отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі на житловий будинок не має можливості в зв`язку з тим, що відповідно до свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] належав колгоспному двору, головою якого був [PERSON] . Відповідно до діючого на час видачі свідоцтва про право власності законодавства (ст.ст. 120, 121, 123 ЦК Української РСР), майно колгоспного двору належало його членам на праві спільної сумісної власності, При цьому розмір часток учасників у\~ праві спільної сумісної власності залежав від участі кожного із членів у його створенні. За таких обставин житловий будинок не є особистою власністю померлого, а колгоспний двір припинив своє існування в зв`язку з набранням чинності Законом України «Про власність» від 07.02.1991. Станом на 15.04.1991 їм, позивачам та померлому [PERSON] на праві спільної власності, як членам колгоспного двору належить по 1/5 частці житлового будинку, виходячи з рівності часток усіх його членів, як таких, що не втратили права на частку в його майні. За вказаних підстав позивачі вимушені звертатись до суду з даним позовом. Позивачі в підготовче засідання не з`явилися, проте в матеріалах справи наявні заяви, кожного зокрема, про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують. Уповноважений представник відповідача- [PERSON] в підготовче засідання також не з`явився, попередньо через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. В зв`язку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалось. У відповідності до вимог ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Вимогами ст.ст.1218 та 1267 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що [INFO] помер батько [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а чоловік [PERSON] - [PERSON] . Спадщину після смерті [PERSON] , як спадкоємець за заповітом, відповідно до вимог ст. 1269 ЦК України, прийняла [PERSON] , подавши нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Однак, отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі на житловий будинок [PERSON] не має можливості в зв`язку з тим, що відповідно до свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] належав колгоспному двору, головою якого був [PERSON] . Відповідно до діючого\~ на час видачі свідоцтва про право власності законодавства ( ст.ст. 120, 121, 123 ЦК Української РСР), майно колгоспного двору належало його членам на праві спільної сумісної власності. При цьому розмір часток учасників у праві спільної сумісної власності залежав від участі кожного із членів у його створенні. За таких обставин житловий будинок не є особистою власністю померлого, а колгоспний двір припинив своє існування в зв`язку з набранням чинності Законом України «Про власність» від 07.02.1991, про що свідчить постанова приватного нотаріуса Хмільницького районного нотаріального округу Вінницької області Варламова О.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 30.08.2023. Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 р. № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок, розташований по [ADDRESS] , було видане 12.02.1991 колгоспному двору, головою якого був [PERSON] на час існування колгоспних дворів згідно діючого на той момент ЦК УРСР в редакції 1963 року. Відповідно до вимог ст. 7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове обєднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Згідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню по господарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомості щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Відповідно до ст.ст. 120,123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Тобто, усі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. Отже, житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] станом на 15 квітня 1991 року, на день припинення існування колгоспних дворів належав на праві спільної сумісної власності в рівних частках голові і членам колгоспного двору. Відповідно до виписки з по господарської книги № 3 за 1986-1990 роки по с. Писарівка Калинівської міської ради членами колгоспного двору по [ADDRESS] були: [PERSON] -голова двору, [PERSON] -дружина голови двору, [PERSON] -донька голови двору, [PERSON] -донька голови двору, [PERSON] - донька голови двору. 12 серпня 1990 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] в Байківській сільській раді Калинівського району Вінницької області за актовим записом № 7. Відповідно до довідки, виданої Писарівським старостинським округом Калинівської міської ради № 140 від 16.10.2023 станом на 15.04.1991 склад колгоспного двору по [ADDRESS] був наступний: голова двору - [PERSON] , [INFO] ; дружина голови двору - [PERSON] , [INFO] ; дочка голови двору - [PERSON] , [INFO] ; дочка голови двору - [PERSON] , [INFO] ; дочка голови двору - [PERSON] , [INFO] ; зять голови двору - [PERSON] , [INFO] . [PERSON] , чоловік члена колгоспного двору [PERSON] прибув в колгоспний двір лише в серпні 1990 році і не менше трьох років підряд до 15.04.1991 (дати припинення існування колгоспних дворів) не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору, а потім вибув з двору та не витребував свою частку з колгоспного двору, тому майно колгоспного двору належить на праві спільної власності в рівних частках, кожному з позивачів та померлому голові двору [PERSON] , як членам колгоспного двору по 1/5 частці, виходячи з рівності часток усіх його членів, як таких, що не втратили права на частку в його майні. Статтею 563 ЦК УРСР в редакції 1963 року, яка регулювала питання спадкування майна колгоспного двору, встановлено, що у випадку смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається. Якщо після смерті члена колгоспного двору інших членів двору не залишається, до майна двору застосовуються правила спадкування на загальних підставах. При цьому, відповідно до роз`яснень, викладених у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», правила ст. 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена поширювалася на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01.07.1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також у разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. За таких обставин, розмір частки члена колгоспного двору слід визначати, виходячи з рівності часток усіх його членів, у зв`язку з чим [PERSON] , на момент смерті, яка настала [INFO] належало право власності на 1/5 частку житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] , як члену колгоспного двору, та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , кожному зокрема, по 1/5 частці, як членам колгоспного двору, як таким, що не втратили права на частку в його майні. Згідно із ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Особа має право звернутися до суду з відповідним позовом, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами, тобто, передумовою застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Відповідач позовні вимоги визнає, тому відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст.206 ЦПК України). Враховуючи вищевикладене та за відсутності іншого, крім судового, шляху для відновлення порушених прав позивачів, суд приходить до висновку про задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved