Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-08 00:00:00

29 червня 2023 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в особі представника за довіреністю Дашко В.М. звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 09.06.2007 року у розмірі 36480,48 гривень станом на 22.05.2023 року, а також - судовий збір у розмірі 2684,00 гривень. В обґрунтування заяви позивач зазначив, що відповідно до укладеного 09.06.2007 року кредитного договору б/н позичальник [PERSON] отримав від банку кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який в процесі користування збільшено до 35000 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом та інших передбачених договором витрат. Через порушення позичальником своїх зобов`язань за договором станом на 22.05.2023 року утворилась заборгованість у зазначеному розмірі, яку позивач просить стягнути з відповідача, оскільки останній продовжує ухилятися від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість в добровільному порядку. Також вказав, що не заперечує щодо розгляду справи за відсутності представника банку та заочного розгляду. Ухвалою судді від 30 червня 2023 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження, призначено розгляд справи по суті з повідомленням (викликом) сторін. 16 серпня 2023 року відповідач [PERSON] подав відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Вказав, що між ним і «ПриватБанком» не укладалось жодних договорів, в тому числі кредитних, а долучена до позову «заява» від 09.06.2007 року, в розумінні ч.1 ст. 1054 ЦК України, не є таким договором. Вважає, що банк протиправно збільшував розмір процентної ставки за кредитом. Заявив клопотання про застосування у справі позовної давності. 16 серпня 2023 року відповідач [PERSON] також окремим документом подав заяву про застосування позовної давності. 31 серпня 2023 року представник позивача [PERSON] надала відповідь на відзив. Вважала заперечення відповідача безпідставними, оскільки кредитний договір між сторонами зафіксовано в декілька документах - Заяві позичальника, Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах, що узгоджується з нормами діючого законодавства. Всі необхідні для кредитного договору умови, в тому числі і розмір процентної ставки, були письмово погоджені з позичальником. Такі кредитні правовідносини учасниками оспорені не були. Надалі відбулась зміна (збільшення) процентної ставки, але тільки з витратами з певної дати, що надавало можливість клієнту, у разі незгоди, завершити розрахунок за попередньою процентною ставкою. Заперечила щодо застосування у справі строку позовної давності, оскільки відповідач мав перевипущені картки, що діяли до 10/2023 року, та активно користувався послугами банку. Позов просила задовольнити в повному обсязі. 09 листопада 2023 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Железняк А.В. подав заперечення, в якому наполягає, що між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» і [PERSON] кредитний договір від 09.06.2007 року не укладався і не існує, а надана позивачем копія заяви не є кредитним договором, а також посилається на незаконність збільшення банком процентної ставки в односторонньому порядку. 30 листопада 2023 року представник позивача [PERSON] подала письмові пояснення, в яких наполягає що кредитний договір між сторонами складається із: Заяви позичальника, Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, Тарифів, що не суперечить діючому законодавству. Розмір же процентної ставки було змінено лише після ознайомлення із ним відповідача. В судове засідання учасники не з`явились, що однак з урахуванням поданих ними заяв по суті справи, доказів і пояснень, їх неявка не перешкоджає вирішенню спору. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового процесу звукозаписувальними технічними засобами не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до такого. 09 червня 2007 року [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у Приватбанку, таким чином отримав кредитну картку із можливістю користування кредитними коштами у межах встановленого кредитного ліміту. До позовної заяви позивачем додано копії Умов та правил надання банківських послуг, довідки про зміну умов кредитування та видачі кредитних карт. У заяві-анкеті від 09 червня 2007 року зазначено, що відповідач погоджується з тим, що ця заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Згідно положення частин 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року справа №753/10779/16-ц (провадження №61-39196св18) викладено наступні правові висновки: «Колегія суддів зазначає також, що якщо особа підтверджує підписання цього договору або схвалює даний правочин своїми наступними діями, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання такого договору неукладеним або недійсним. Під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі повна або часткова оплата товарів (робіт, послуг), їх приймання для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину.». Відповідно до виписки по особовому рахунку відповідача [PERSON] вбачаються операції за картками, а саме зняття готівкових коштів, придбання товарів, поповнення карткового рахунку, тощо. Крім того, [PERSON] звертався до банку для отримання нових карток замість тих, у яких закінчився строк дії - 05.05.2009 року, 20.10.2009 року, 20.08.2013 року, 01.12.2013 року, 17.12.2015 року, 20.12.2019 року. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-1341цс15, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено права споживача у разі придбання ним продукції у кредит. Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Як слідує з матеріалів справи, 09 червня 2007 року [PERSON] підписав анкету-заяву про відкриття рахунку та надання банківських послуг, у якій зазначено, що він ознайомився та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку. Згодний з тим, що дана заява, разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами, складає між нимта банком договір про надання банківських послуг. Укладення договору здійснювалось за принципом укладення між банком та клієнтом договору приєднання. Підписанням заяви позичальник приєдналася до запропонованих банком умов та тарифів. На момент укладення даного кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін; правочин був спрямований реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, зокрема надання кредиту позичальнику, кредитний договір укладено з дотриманням положень законодавства. Сторона відповідача не додала до відзиву доказів того, що під час укладання договору [PERSON] не мав можливості прочитати даний договір та детально ознайомитися зі всіма умовами, навпаки, позичальник протягом тривалого періоду часу, виконував зобов`язання, що свідчить про згоду зі всіма умовами договору. Крім того відповідач не заперечував, що він користувався кредитними коштами, наданими банком, що також вбачається і з виписки про рух коштів на рахунку відповідача. Відповідно до частини першої статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Аналіз змісту вказаної норми дозволяє визначити ряд умов, за наявності яких цивільно-правовий договір можна вважати укладеним: 1) сторони повинні досягти згоди з усіх істотних умов договору; 2) сторони мають досягти такої згоди у передбаченій законом формі. У статті 640 Цивільного кодексу України встановлені додаткові критерії, за якими договір може визнаватись укладеним. Крім вимог про узгодження сторонами істотних умов, висуваються вимоги до форми договорів або щодо виконання певних умов (дій), які становлять сам зміст цих договорів. Відповідно до частин першої, другої статті 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Статтею 1055 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 цього Кодексу). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України). Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. Відтак, суд приходить до висновку, що при укладенні спірного кредитного договору вимоги статті 203 ЦК України не були порушені, отже правові підстави для застосування наслідків недійсності договору відсутні, оскільки банком перед укладенням спірного договору було ознайомлено позичальника з основними умовами кредитування. Текст підписаного сторонами кредитного договору свідчить про досягнення сторонами згоди відносно всіх істотних умов договору до моменту реальної передачі грошових коштів, які були надані позивачу за позовом. Згідно наданого суду розрахунку АТ КБ «Приватбанк», станом на 22.05.2023 року у відповідача [PERSON] наявна заборгованість у розмірі 36480,48 гривень, яка складається з: 29695,20 гривень - заборгованість за кредитом, 6785,28 гривень - заборгованість за відсотками за користування кредитом. У той же час суд враховує, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили відповідальність у вигляді відсотків, оскільки матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані суду Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи 09 червня 2007 року анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів, що додані банком до позовної заяви. Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не містить підпису позичальника. В анкеті-заяві позичальника 09 червня 2007 року порядок нарахування та списання відсотків за користування кредитним лімітом не зазначені. Крім того позивачем не підтверджено, що [PERSON] отримав повідомлення про збільшення розміру процентної ставки за кредитом. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (09 червня 2007 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (29 червня 2023 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов та правила надання банківських послуг у редакціях, що найбільш сприятливі для інтересів фінансової установи, аніж для споживача. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретний зміст запропонованих відповідачу Умов та Правил надання банківських послуг, відсутності у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів, а також відсутності підпису позичальника у витязі з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», надані банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що була встановлена на час укладення із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують цих обставин. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевказані обставини, відсутні підстави вважати, що при укладенні з [PERSON] кредитного договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а сторонами було дотримано форми кредитного договору у частині визначення розміру процентів. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19. Як вбачається з виписки по рахунку [PERSON] , останній дійсно користувався кредитними коштами, що підтверджує факт отримання ним коштів банку. Проте, як вбачається з наданого позивачем розрахунку, до суми боргу позивачем включено суми нарахованих відсотків, стягнення яких між сторонами не узгоджувалося, тому слід вважати, що АТ КБ «Приватбанк» не доведено належними доказами розмір заборгованості, яка підлягає стягненню. Частина 3 статті 12, частина 1 статті 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відтак, підсумовуючи викладене вище суд зазначає, що позовні вимоги є частково обґрунтованими і підлягають до задоволення в частині стягнення з [PERSON] заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 29695,20 гривень. Щодо заявленої стороною відповідача заяви про застосування позовної давності суд зазначає наступне. За змістом частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Відповідно до частини 1 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини 3 статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. Суд відхиляє доводи відповідача щодо пропуску позовної давності, оскільки відповідно до дослідженої судом виписки по картці клієнта [PERSON] відповідач, починаючи з моменту отримання картки в червні 2007 року, по березень 2023 року регулярно і активно користувався наданими йому кредитними коштами, при цьому періодично здійснював погашення заборгованості на різні суми та користувалась кредитними коштами особисто. Останнє не автоматичне зарахування переказу на кредитну картку відбулось 23 травень 2022 року на суму 500 гривень. За таких обставин позовна давність застосуванню не підлягає, а позов необхідно задовольнити частково. Судові витрати, що понесені та документально підтверджені позивачем: 2684,00 гривень судового збору, в порядку ст.141 ЦПК України також підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial