Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , ТОВ «Телерадіокомпанії «Студії 1+1» про визнання інформації недостовірною, зобов`язання спростувати інформацію. Зазначала, що з [INFO] за результатами конкурсного відбору на заміщення вакантних посад керівників закладів освіти вона працює директором ЗНЗ І-ІІІ ступенів «Гімназія №34 «Либідь» ім. Віктора Максименка». [INFO] в ефірі телеканалу « Студії 1+1 » відбулася трансляція програми «Гроші» з сюжетом під назвою « [INFO] », у подальшому зазначене відео було розміщене на сайті телеканалу «Студії 1+1». У вказаному випуску програми було поширено недостовірну інформацію про неї, зокрема, на 03 хв. 40 сек. [PERSON] зазначив, що «владі потрібні ручні директори»; з 03 хв. 50 сек. до 04 хв. 02 сек. вказав, що «на сьогоднішній день є тариф, якщо хочете переукласти трудовий контракт, можете, вартість на п`ять років контракту десять тисяч доларів»; з 05 хв. 25 сек. до 05 хв. 59 сек. зазначив, що «в цьому наказі прописано про те, що керівники, в яких є діючий контракт і він закінчується можуть переукласти на підставі не конкурсу, а на підставі тестування. Хто бажає пройти тестування - на п`ять років отака вартість. Якщо нема такої можливості то будуть відправляти дану посаду даного навчального закладу на конкурс». Зазначена в цьому випуску інформація стосується безпосередньо її, оскільки у 2016 році з нею було укладено контракт терміном до 30.06.2017, а в 2017 році договір було переукладено на підставі звіту, термін якого закінчується у 2020 році. Розповсюджена відповідачами інформація містить конкретні обставини, які можна перевірити, а тому є недостовірною, та такою, що ганьбить її честь, гідність та ділову репутацію. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила визнати недостовірною та такою, що порушує її особисті немайнові права, інформацію, поширену [INFO] в ефірі телеканалу « Студія 1+1 » у випуску програми «Гроші» під заголовком: «[INFO]» та на офіційному веб-сайті «Студії 1+1» наступного змісту: «владі потрібні ручні директори»; «на сьогоднішній день є тариф, якщо хочете переукласти трудовий контракт, можете, вартість на п`ять років контракту десять тисяч доларів»; «в цьому наказі прописано про те, що керівники, в яких є діючий контракт і він закінчується можуть переукласти на підставі не конкурсу, а на підставі тестування. Хто бажає пройти тестування - на п`ять років отака вартість. Якщо нема такої можливості то будуть відправляти дану посаду даного навчального закладу на конкурс». Зобов`язати товариство з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанії «Студії 1+1» протягом місяця після набрання законного сили рішенням суду шляхом розміщення резолютивної частини рішення суду на сайті телеканалу «Студії 1+1», спростувати недостовірну інформацію, що стосується [PERSON] , поширену [PERSON] у ефірі телеканалу « Студія 1+1 » у програмі «Гроші» під час трансляції сюжету: «[INFO]». У відзиві на позовну заяву представник ТОВ «Телерадіокомпанії «Студії 1+1» проти позову заперечив, вказав наступне. Оскаржувана позивачем інформація виражена у формі оціночних суджень, а не у формі фактичних тверджень. Вказав, що у оспорюваній інформації має місце суб`єктивне трактування та експертиза відомчих нормативних документів про порядок призначення/звільнення керівників навчальних закладів на предмет корупційних ризиків, не зазначено про який саме «тариф» та наказ йдеться, що він в себе включає. Крім того, вказав, що зі змісту інформації, яку наводить позивач, неможливо зрозуміти, яка саме інформація стосується особи позивача та у зв`язку з чим поширення зазначеної інформації принижує честь, гідність, завдає шкоди діловій репутації [PERSON] . Також, позивачем не надано жодного доказу щодо порушення її особистих немайнових прав. Посилаючись на зазначені обставини, у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі. У відзиві на позовну заяву [PERSON] проти позову заперечив. Вказав, що його оціночні судження не містять жодного складу відомостей відносно особи позивача, у поширених судженнях не міститься ані прізвища, ані імені позивача, а тому твердження, що поширена інформація стосується позивача, не відповідає дійсності. Позивач не надала жодного доказу щодо порушення її особистих немайнових прав. Крім того, позивач не надає жодного доказу того, що оскаржувана інформація є недостовірною. Посилаючись на зазначені обставини, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. У судове засідання позивач не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. У судове засідання представник «Телерадіокомпанії «Студії 1+1» не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином. [PERSON] у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ст. 223 ЦПК України суд ухвалив розглядати справу за відсутності учасників справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом установлено, що [INFO] у ефірі телеканалу «Студія 1+1» відбулася трансляція випуску програми «Гроші» під заголовком: «[INFO]», у якій, зокрема, на 03 хв. 40 сек. [PERSON] зазначив, що «владі потрібні ручні директори»; з 03 хв. 50 сек. до 04 хв. 02 сек. вказав, що «на сьогоднішній день є тариф, якщо хочете переукласти трудовий контракт, можете, вартість на п`ять років контракту десять тисяч доларів»; з 05 хв. 25 сек. до 05 хв. 59 сек. зазначив, що «в цьому наказі прописано про те, що керівники, в яких є діючий контракт і він закінчується можуть переукласти на підставі не конкурсу, а на підставі тестування. Хто бажає пройти тестування - на п`ять років отака вартість. Якщо нема такої можливості то будуть відправляти дану посаду даного навчального закладу на конкурс». Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абз. 4 п. 1 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - постанова) беручи до уваги конституційні положення ст. ст. 32, 34, 68 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України в абз. 1, 2 п. 4 постанови чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 5 постанови відповідно до статей 94, 277 ЦК фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абз. 1 п. 15 постанови при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п. 18 постанови, відповідно до положень статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Обґрунтовуючи позов в частині того, що поширена відповідачами інформація стосується позивача, остання вказувала на те, що [PERSON] у програмі «Гроші» було зазначені наступні твердження: «владі потрібні ручні директори»; «на сьогоднішній день є тариф, якщо хочете переукласти трудовий контракт, можете, вартість на п`ять років контракту десять тисяч доларів»; «в цьому наказі прописано про те, що керівники, в яких є діючий контракт і він закінчується можуть переукласти на підставі не конкурсу, а на підставі тестування. Хто бажає пройти тестування - на п`ять років отака вартість. Якщо нема такої можливості то будуть відправляти дану посаду даного навчального закладу на конкурс». Зазначала, що оспорювана інформація стосується її безпосередньо, у зв`язку з тим, що з нею був укладений контракт у 2016 році строком до 30.06.2017, а у 2017 році було переукладено контракт на підставі звіту, термін якого закінчується у 2020 році При цьому, в прохальній частині позову [PERSON] просила визнати недостовірною та такою, що порушує її особисті немайнові права та підлягає спростуванню, розповсюджену інформацію у випуску програми «Гроші» під заголовком: «[INFO]». Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. [PERSON] у позовних вимогах не вказано, яка саме конкретно інформація, поширена у ефірі телеканалу « Студія 1+1 » під час трансляції випуску програми «Гроші» під заголовком: «[INFO]», програмі «Гроші» стосується позивача, є недостовірною, у зв`язку з чим, вона підлягає визнанню недостовірною та спростуванню. Доказів, які б вказували на те, що поширена інформація стосується виключно позивача та порушує її особисті немайнові права або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає їй повно та своєчасно здійснювати своє особисте немайнове благо, суду не надано. Отже, доказів наявності юридичного складу правопорушення, що є підставою для задоволення позову, [PERSON] не надано. До того ж, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (стаття 34 Конституції України). Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною законодавства України. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. За змістом цієї норми свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених частиною другою статті 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві. Частинами 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Статтею 277 ЦК України гарантовано захист особистих немайнових прав, порушених внаслідок поширення недостовірної інформації. Отже, в силу норм 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Інформація, яка ж може бути визнана недостовірною чи негативною, має носити у першу чергу стверджувальний характер. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абз. 5 п. 15 постанови недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абз. 1, 3-5 п. 19 постанови вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду. Аналіз зазначеного національного законодавства та статті 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. При цьому преса не повинна переступати межу, встановлену з метою захисту репутації інших осіб, але повинна повідомляти інформацію та ідеї з політичних питань, так само, як із питань, що становлять громадський інтерес. Не лише преса має завдання повідомляти таку інформацію, але й громадськість має право її отримувати (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Лінгенс проти Австрії» та «Українська прес-група» проти України»). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Крім того, в рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 10. Зі змісту програми вбачається те, що вона є результатом аналізу та критичної оцінки фактів, які передували розповсюдженню інформації та є виключно оціночними судженнями її автора. Виходячи з вищевикладеного, правових підстав для задоволення позову немає.

Outcome: dismissed