Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні до її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , а також про стягнення аліментів з [PERSON] на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідачки, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на користь опікунів, піклувальників, прийомних батьків, батьків-вихователів або державних закладів за місцем перебування вищевказаної дитини. Позов мотивований тим, що [PERSON] має малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Малолітня дитина [PERSON] фактично, від самого народження, проживає з бабусею [PERSON] та дідусем [PERSON] , так як мати постійно залишала хлопчика. Позивач зазначає, що мати дитини не працювала і не працює, іноді має тимчасові заробітки, а державну соціальну допомогу на дитину [PERSON] витрачає на власні потреби. Крім того, службою у справах дітей було встановлено, що мати за дитиною не доглядає, на здоров`я хлопчика уваги не звертає, на за зауваження реагує агресивно. Протягом наступних років з [PERSON] проведено безліч профілактичних бесід, неодноразово вона викликалася до служби у справах дітей, де зобов`язувалась виправитись та повернуся до дитини. Центром соціальних служб, під час супроводу сім`ї [PERSON] було запропоновано лікування від алкогольної залежності, працевлаштування, допомога психолога, кодування вона від усього відмовилася. Питання виконання [PERSON] батьківських обов`язків неодноразово розглядалося на засіданнях комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Покровської селищної ради. Матері давалися терміни для виправлення. Станом на момент складення позовної заяви, мати разом з дитиною не проживає, життям сина не цікавиться, матеріально не утримує та не допомагає. Утриманням та вихованням [PERSON] займаються виключно бабуся та дідусь. Бабуся з дідусем створили всі необхідні умови, відповідно віку, для гармонійного життя та розвитку онука. Відповідачка [PERSON] мешкає за адресою теперішнього чоловіка [PERSON] , зловживає спиртними напоями, веде антисоціальний, аморальний спосіб життя, з дитиною майже не бачиться. [PERSON] поведінку змінювати не бажає, на співпрацю із соціальними службами громади не йде. Представник позивача та представник третьої особи в судове засідання не з`явились, надали суду письмові заяви, в яких просили проводити розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, відзиву на позовну заяву не надала, тому суд вважає за можливе розглянути справу відповідно правил ст. ст. 280, 287, 288 ЦПК України - заочно. Представник позивача не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося у зв`язку з неявкою всіх учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про народження від 19.07.2016 року [PERSON] народився [INFO] та його батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] . Згідно матеріалів справи, восени 2022 року [PERSON] укладала шлюб з [PERSON] , у зв`язку з чим змінила своє прізвище на « [PERSON] ». Судом встановлено, що малолітня дитина [PERSON] фактично, від народження, проживає з бабусею [PERSON] та дідусем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , а відповідачка [PERSON] проживає разом зі своїм теперішнім чоловіком за іншою адресою. Мати за дитиною не доглядає, на здоров`я хлопчика уваги не звертає, життям сина не цікавиться, матеріально не утримує та не допомагає. Утриманням та вихованням [PERSON] займаються виключно бабуся та дідусь, з якими проживає дитина. Також встановлено, що [PERSON] неодноразово викликалась службою у справах дітей [PERSON] для проведення профілактичних бесід з приводу невиконання нею батьківських обов`язків стосовно її малолітнього сина, що підтверджується відповідними актами. Однак після проведених бесід відповідачка поведінку не змінила, співпрацювати із соціальними службами громади не бажає. Відповідно до висновку комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Покровської селищної ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] від 03.05.2023 року, [PERSON] зі своїм сином бачиться та спілкується вкрай рідко, життям розвитком дитини не цікавиться, фінансово підтримки не здійснює, хоча виплати державної соціальної допомоги отримує. Також, [PERSON] зловживає алкогольними напоями, лікуватися від алкогольної залежності відмовляється, веде аморальний спосіб життя, не працює. Неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності за невиконання батьківських обов`язків. У зв`язку з чим, комісія вважає за доцільне позбавити батьківських прав громадянку [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] . [INFO] , Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Аналогічні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у розділах 8, 11, 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до керівних роз`яснень, які містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно принципу 2 «Декларації прав дитини» від 20.11.1959 року, ст. 27 Конвенції ООН від 20.11.1989 року «Про права дитини» (ратифікованою Україною 27.02.1991 року) та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Судом встановлено, що відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки тривалий час не спілкується з дитиною, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не створює умов для життя і навчання та підготовку до самостійного життя, не виявляє інтересу до дитини. Також, доказів надання будь-якої матеріальної, фінансової чи натуральної допомоги для дитини відповідачка не надала, з чого суд робить висновок про те, що жодних витрат на дитину вона не несе, з чого вбачається повне не бажання цікавитись дитиною у будь-якій формі. Ці дії та бездіяльність є свідомими та навмисними, оскільки обставини, які б свідчили про об`єктивну неможливість виконання своїх батьківських обов`язків, в суді не встановлені. Таким чином, суд вважає, що позбавлення відповідачки батьківських прав відповідатиме інтересам дитини. Щодо позовних вимог позивача про стягнення аліментів з відповідача на утримання її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у зазначеному у позові розмірі, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів- передбачені ст. 182 СКУ, ч. 2 якої зазначає, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку доходу матері, батька, яка буде стягуватися на дитину, визначається судом. За рішенням суду кошти на утримання дитини - аліменти, присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Статтею 184 Сімейного кодексу України передбачена можливість визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів на дитину має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку для дитини. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення аліментів підлягає задоволенню, оскільки відомостей, що могли б свідчити про неможливість сплати аліментів матір`ю дитини - матеріали справи не містять. Відповідно до п. 14 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» заяви, апеляційні та касаційні скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб у разі, якщо представництво їх інтересів у суді відповідно до закону або міжнародного договору, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, здійснюють Міністерство юстиції України, суб`єкти надання безоплатної вторинної правової допомоги та/або органи опіки та піклування або служби у справах дітей - судовий збір не стягується. Частиною 1 статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. А тому, суд прийшов до висновку, що з відповідача в користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі по 2147 грн. 20 коп..

Outcome: approved