Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором зі спадкоємців в порядку спадкування майна померлого позичальника. В судовому засіданні представник позивача АТ „Сенс Банк" Стовбун О.Й. позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, пояснивши, що 5.10.2007 року між Акціонерним комерційним Банком „ТАС-Комерцбанк" та [PERSON] був укладений кредитний договір №2709/1007/88-391, за яким банк надав позичальнику грошові кошти у вигдяді кредитної лінії, що не поновлюється в розмірі 60 000 Євро, які були використані ним на споживчі цілі. Позичальник зобов`язався повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, передбачених договором. Згідно п.2.1 кредитного договору та п.2 іпотечного договору №2709/1007/88-391-Z-1 від 5.10.2007 року забезпеченням виконання зобов`язання по погашенню заборгованості за кредитом, сплаті відсотків за користування кредитом, пені за несвоєчасну сплату відсотків і несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, та інших витрат кредитора, виступає іпотека, предметом якої є квартира [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] , батьку позичальника на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 22.05.2001 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації. Пізніше АКБ „ТАС-Комерцбанк" був перейменований на ПАТ „Сведбанк". 25.05.2012 року ПАТ „Сведбанк" відступив право вимоги за кредитним договором №2709/1007/88-391 від 5.10.2007 року ПАТ „Дельта Банк" на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги. А 15.06.2012 року ПАТ „Дельта Банк" відступив право вимоги за кредитним договором №2709/1007/88-391 від 5.10.2007 року ПАТ „Альфа-Банк" на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги. Таким чином, всі права вимоги за кредитним договором №2709/1007/88-391 від 5.10.2007 року перейшли до нового кредитора ПАТ „Альфа-Банк". [INFO] позичальник [PERSON] помер. В зв`язку зі смертю позичальника договірні зобов`язання за вказаним кредитним договором залишились невиконаними. Однак смерть боржника [PERSON] не припиняє зобов`язання за кредитним договором №2709/1007/88-391 від 5.10.2007 року та за іпотечним договором №2709/1007/88-391-Z-1 від 5.10.2007 року. 15.08.2017 року ПАТ „Альфа-Банк" отримав лист від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Постол Н.І. про те, що Одинадцята Київська державна нотаріальна контора перенаправила приватному нотаріусу Постол Н.І. за належністю заяву-претензію з вимогами ПАТ „Альфа-Банк" до спадкоємців померлого [PERSON] , дана заява-претензія долучена до спадкової справи №1-2017, відкритої щодо майна померлого [PERSON] , з заявами про прийняття спадщини звернулись мати померлого [PERSON] , донька померлого [PERSON] , донька померлого [PERSON] . Крім того, приватним нотаріусом Постол Н.І. було доведено вказаним спадкоємцям про наявність заяви-претензії ПАТ „Альфа-Банк" до них, а також повідомлено, що свідоцтво про право на спадщину їм не видавалось, так як між ними існує спір про право на спадкування. У встановлений ст.1270 ЦК України строк відповідачі не звертались до приватного нотаріуса Постол Н.І. про відмову від прийняття спадщини, тому вони є спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] . За таких обставин вони несуть відповідальність за невиконання договірних зобов`язань у зв`язку зі смертю позичальника [PERSON] перед ПАТ „Альфа-Банк" за кредитним договором №2709/1007/88-391 від 5.10.2007 року та за іпотечним договором №2709/1007/88-391-Z-1 від 5.10.2007 року. Тому просить стягнути на користь ПАТ „Альфа-Банк" з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по 422 121 грн. 31 коп. з кожної, що становить по 1/3 частини від загальної заборгованості за договором, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, укладеного за життя [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні та пояснив, що відповідач [PERSON] не є спадкоємцем майна померлого [PERSON] , оскільки приватний нотаріус не видала їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом. А статус спадкоємця вона набуває тільки після отримання вказаного документу. Звернення її до приватного нотаріуса Постол Н.І. з заявою про прийняття спадщини вказує, що вона є особою, яка має право на спадщину за заповітом. За таких обставин вона не може відповідати за договірні зобов`язання померлого [PERSON] перед позивачем, так як не отримала свідоцтво, тому і не є спадкоємцем. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав щодо обох відповідачів, пояснивши, що спадкоємцями майна померлого [PERSON] є його мати [PERSON] та його обидві доньки [PERSON] та [PERSON] . Вказані особи звернулись до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Постол Н.І. з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] і приватним нотаріусом Постол Н.І. була відкрита спадкова справа. До складу спадщини увійшли належна на праві власності [PERSON] квартира [ADDRESS] та його боргові зобов`язання за кредитним договором перед банком. Ще за життя 19.07.2013 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Панченко Л.Є., зареєстрований у реєстрі за №15-760, яким заповів належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] своїй матері [PERSON] . З приводу цього між спадкоємцями виник спір щодо спадкового майна і [PERSON] та [PERSON] звернулись до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.08.2021 року, залишеним без змін Постановою Київського апеляційного суду від 27.04.2023 року, було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Дане рішення вступило в законну силу 27.04.2023 року. Отже, спадкоємцем за заповітом належного позичальнику майна - квартири [ADDRESS] є матір померлого [PERSON] . Спадкоємці за законом [PERSON] та [PERSON] жодного майна у спадщину не отримали, тому у них не виникло обов`язку виконувати вимоги кредитора. Крім того, на підтвердження існуючої заборгованості [PERSON] перед банком позивач надав розрахунок такої заборогованості, який не є доказом по справі, оскільки є відображенням односторонніх аріфметичних розрахунків позивача, не є первинним документом, оформленим відповідно до ст.9 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", не відповідає вимогам ст.77; 79-80 ЦПК України. Також позивач обрав не вірний спосіб захисту, оскільки спадкоємці відповідають перед кредитором позичальника в межах вартості спадкового майна, яке може бути задоволене шляхом одноразового платежу. Тому вимога до спадкоємців повинна була про накладення стягнення на майно, а не стягнення заборгованості за кредитним договором зі спадкоємців в порядку спадкування майна померлого позичальника. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.41 Конституції України, ч.1, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів сторонами по справі встановив наступні факти та правовідносини. Відповідно до ч.1, ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Як зазначає ч.1, ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як встановлено судом, 5.10.2007 року між Акціонерним комерційним Банком „ТАС-Комерцбанк" та [PERSON] був укладений кредитний договір №2709/1007/88-391, за яким банк надав позичальнику грошові кошти у вигдяді кредитної лінії, що не поновлюється в розмірі 60 000 Євро, які були використані ним на споживчі цілі. Позичальник зобов`язався повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, передбачених договором (т.1, а.с.26-28). Згідно п.2.1 кредитного договору та п.2 іпотечного договору №2709/1007/88-391-Z-1 від 5.10.2007 року забезпеченням виконання зобов`язання по погашенню заборгованості за кредитом, сплаті відсотків за користування кредитом, пені за несвоєчасну сплату відсотків і несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, та інших витрат кредитора, виступає іпотека, предметом якої є квартира [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] , батьку позичальника на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 22.05.2001 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації (т.1, а.с.34-36; 59-60). Як наголошує п.1, ч.1, ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За приписами ч.1, ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Після укладення вказаного кредитного договору АКБ „ТАС-Комерцбанк" був перейменований на ПАТ „Сведбанк". 25.05.2012 року ПАТ „Сведбанк" відступив право вимоги за кредитним договором №2709/1007/88-391 від 5.10.2007 року ПАТ „Дельта Банк" на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги (т.1, а.с.111-116). А 15.06.2012 року ПАТ „Дельта Банк" відступив право вимоги за кредитним договором №2709/1007/88-391 від 5.10.2007 року ПАТ „Альфа-Банк" на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги (т.1, а.с.117-122). Таким чином, всі права вимоги за кредитним договором №2709/1007/88-391 від 5.10.2007 року перейшли до нового кредитора ПАТ „Альфа-Банк". В 2022 році ПАТ „Альфа-Банк" був перейменований на АТ „Сенс Банк". Відповідач [PERSON] (т.1, а.с.71-72) була матір`ю позичальника [PERSON] і є бабусею позивачів [PERSON] та [PERSON] . 12.06.2007 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (т.1, а.с.67). Вказані вище обставини не заперечувались учасниками справи і визнані ними у судовому засіданні, тому не підлягають доказуванню при розгляді даної справи в порядку ч.1, ст.82 ЦПК України. За змістом ч.1, ст.1216 ЦК України (в редакції 2003 року) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). [INFO] позичальник [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] , виданого 30.01.2017 року відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві (т.1, а.с.87). Згідно ч.1, ст.1220 ЦК України (в редакції 2003 року) спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на його майно, яке на день смерті перебувало у нього на праві власності, а саме: квартиру [ADDRESS] , яка належала на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого 24.02.2003 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації (т.1, а.с.57-58). Як вказує ч.1, ст.1261 ЦК України (в редакції 2003 року) у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. В межах передбаченого ст.1270 ЦК України мати померлого [PERSON] та його обидві доньки [PERSON] та [PERSON] звернулись до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Постол Н.І. з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] і приватним нотаріусом Постол Н.І. була відкрита спадкова справа №1-2017. 15.08.2017 року ПАТ „Альфа-Банк" отримав лист від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Постол Н.І. про те, що Одинадцята Київська державна нотаріальна контора перенаправила приватному нотаріусу Постол Н.І. за належністю заяву-претензію з вимогами ПАТ „Альфа-Банк" до спадкоємців померлого [PERSON] , дана заява-претензія долучена до спадкової справи №1-2017, відкритої щодо майна померлого [PERSON] , з заявами про прийняття спадщини звернулись мати померлого [PERSON] , донька померлого [PERSON] , донька померлого [PERSON] . Крім того, приватним нотаріусом Постол Н.І. було доведено вказаним спадкоємцям про наявність заяви-претензії ПАТ „Альфа-Банк" до них, а також повідомлено, що свідоцтво про право на спадщину їм не видавалось, так як між ними існує спір про право на спадкування (т.1, а.с.97). За змістом ч.1, ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Як наголошує ч.1-2, ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Відповідно до ч.1-2, ст.1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Ще за життя 19.07.2013 року [PERSON] склав заповіт, за посвідчений державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Панченко Л.Є., зареєстрований у реєстрі за №15-760, яким заповів належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] своїй матері [PERSON] . З приводу цього між спадкоємцями виник спір щодо спадкового майна і [PERSON] та [PERSON] звернулись до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Згідно ч.4, ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.08.2021 року (т.1, а.с.226-233), залишеним без змін Постановою Київського апеляційного суду від 27.04.2023 року (т.1, а.с.234-238), було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Дане рішення вступило в законну силу 27.04.2023 року. Вказаними судовими рішеннями було встановлено обставину укладання зазначеного заповіту (т.1, а.с.228; 235), оскільки його примірник в матеріалах даної справи відсутній. Як передбачає ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. За змістом п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 „Про судове рішення у цивільній справі" рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. За приписами ч.1-2, ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. 12.10.2017 року ПАТ „Альфа-Банк" звернувся з вимогою досудового врегулювання спору до кожного спадкоємця [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про сплату ними заборгованості спадкодавця перед банком шляхом одноразового платежу, яка станом на 20.04.2014 року становила 40 574,02 Євро (т.1, а.с.100-110). Однак вимога задоволена не була. Аналізуючи докази, зібрані в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оскільки [PERSON] є єдиною спадкоємицею за заповітом на все спадкове майно (квартиру), що належало померлому на праві власності до смерті, а спадкоємці за законом [PERSON] та [PERSON] не отримають ніякого спадкового майна, так як вони не відносяться до осіб, зазначених в ч.1, ст.1241 ЦК України, тому саме [PERSON] несе відповідальність за виконання зобов`язання за кредитним договором позичальника [PERSON] в межах вартості спадкового майна і тому саме з неї на користь позивача необхідно стягнути 422 121 грн. 31 коп. в рахунок стягнення 1/3 частини заборгованості за кредитним договором №2709/1007/88-391 від 5.10.2007 року як спадкоємиці за заповітом майна померлого [INFO] [PERSON] , так як суд не може вийти за межі пред`явлених позовних вимог. В задоволенні вимог позивача до відповідачів [PERSON] та [PERSON] необхідно відмовити. Суд не може покласти в основу рішення пояснення представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] [PERSON] про те, що розрахунок заборогованості за кредитним договором не є доказом по справі, оскільки він є відображенням односторонніх аріфметичних розрахунків позивача, і не є первинним документом, оформленим відповідно до ст.9 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", не відповідає вимогам ст.77; 79-80 ЦПК України, а позивач обрав не вірний спосіб захисту, оскільки в судовому засіданні відповідачі та їх представники не оспорювали розмір заборгованості з будь-яких підстав, не надали суду свій розрахунок як контраргумент позивачу. Крім того, позивач сам має право обирати спосіб захисту свого порушенного права в суді, якщо він передбачений ст.16 ЦК України, а невірно обраний спосіб захисту не є підставою для відмови у задоволенні позову. За правилами ст.133; 141 ЦПК України оскільки суд задовольняє позовні вимоги позивача частково, тому саме з відповідача [PERSON] на користь позивача необхідно стягнути судовий збір, заявлений в межах позову: 6 331 грн. 82 коп. судового збору за подачу позову до суду, 266 грн. 66 коп. судового збору за подачу заяви про забезпечення доказів до суду.

Outcome: partial