Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-07 00:00:00

06.09.2023 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , у якому просила: розірвати шлюб між нею та [PERSON] , [INFO] , який зареєстровано виконавчим комітетом Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області, актовий запис № 10. Стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання доньки, [PERSON] , [INFO] , доньки, [PERSON] , [INFO] , сина, [PERSON] , [INFO] , в розмірі половини доходів з усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця та стягувати їх починаючи від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення донькою, [PERSON] , [INFO] , сином, [PERSON] , [INFO] , повноліття, закінчення навчання донькою, [PERSON] , [INFO] , та допустити негайне виконання рішення суду у частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони перебувають у шлюбі та є батьками [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . За доводами позивача на даний час сім`я розпалася та існує формально, ведення спільного господарства і сумісне проживання припинено остаточно. Позивач вважає, що збереження сім`ї не можливе і суперечить її інтересам. Крім того, позивач зауважує, що працює прибиральницею службових приміщень у Любецькій селищній раді та отримує в середньому заробітну плату близько 9000, 00 грн, тому не має самостійної можливості повністю забезпечити фізичний, духовний розвиток дітей, розвиток їх творчих здібностей, уподобань, обдарувань. Однак, відповідач ухиляється від утримання дітей. Кошти на їх утримання надає не в повному розмірі, які необхідні для їх належного утримання. У позовній заяві позивач зауважує, що має право на отримання аліментів на доньку, що продовжує навчання та повідомляє суд про те, що відповідач працездатний, офіційно працевлаштований, ним укладено контракт на проходження військової служби у військовій частині [NUMBER] . Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 08.09.2023 р. направлено справу до Ріпкинського районного суду Чернігівської області за підсудністю. Ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 11.12.2023 р. відкрито провадження у справі та справу призначено до судового розгляду на 08.01.2024 р. Позивач та відповідач у судове засідання не з`явилися. Повідомлені про день, час та місце розгляду справи належним чином. Відповідач 05.01.2024 р. засобами телефонного зв`язку повідомив суд про повне визнання позовних вимог та просив суд розглянути справи за його відсутності, про що складена відповідна телефонограма (а. с. 40). Від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази у справі, звертає увагу на таке. Судом встановлено, що сторони 15.07.2001 р. зареєстрували шлюб та є батьками [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Повнолітня донька [PERSON] згідно копії довідки навчально-наукового інституту права і соціальних технологій Національного університету «Чернігівська політехніка» від 28.08.2023 р. № 540 навчається на 3 курсі денної форми навчання за рахунок коштів фізичних осіб. Початок навчання: 01.09.2020 р. Закінчення навчання: 30.06.2024 р. Вказані обставини визнаються учасниками справи та не підлягають доказуванню відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає про таке. Щодо позовної вимоги про розірвання шлюбу. Частиною 3 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У статті 110 Сімейного кодексу України зазначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача та не має підстав вважати, що внаслідок розірвання шлюбу будуть порушені права сторін та дитини. Крім того, позивач не просив надати строк на примирення, від відповідача таке клопотання теж не надходило. Тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. Зі змісту ч. 1 ст. 182 СК України вбачається, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до п. п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 18 цієї Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. З огляду на те, що доказів утримання дитини у добровільному порядку відповідач не надав, відповідач є особою працездатного віку, та повністю визнав позовні вимоги, суд вважає,що позовні вимоги в частині стягнення аліментів на неповнолітніх дітей підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на дитину, що продовжує навчання. Згідно ст. 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Відповідно до ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. У відповідності до ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Зі змісту ч. 1 ст. 182 СК України вбачається, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 1 ст. 201 СК України передбачено, що до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. У постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 346/103/17 зазначено, що стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. Також Верховний Суд зазначає, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи пасивну поведінку відповідача щодо здійснення ним процесуальних прав, суд вирішує спір на основі наявних доказів, беручи до уваги відсутність доказів про те, що відповідач має незадовільний стан здоров`я, інших утриманців чи будь-які інші причини неможливості надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітньої дитини доньки. При цьому, суд вважає встановленим факт неможливості повнолітньої дитини забезпечувати себе усім необхідним самостійно, з огляду на навчання на денній формі. З огляду на те, що доказів утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, у добровільному порядку відповідач не надав, а також повне визнання ним позовних вимог, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів на [PERSON] , [INFO] , заявлені правомірно. Водночас, позивач просить стягнути аліменти з відповідача на повнолітню дитину та двох неповнолітніх дітей одним розміром, що становить половину доходів з усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В той же час, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину прив`язаний до прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Однак, [PERSON] є повнолітньою. Положеннями статті 201 СК України не передбачено застосування вимог статті 182 для визначення мінімального граничного розміру аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання. Зазначене відповідає висновкам, викладеним Верховним Судом у постановах від 21 березня 2018 року у справі №478/2108/16-ц; від 21 листопада 2018 року у справі №382/1093/16-ц. Крім того, законодавством визначено граничний строк виплати аліментів, що визначається вказівками на різні події: досягнення повноліття у випадку стягнення аліментів на неповнолітню дитину; припинення навчання, але не довше ніж до досягнення повнолітньою дитиною 23-х років. За цих умов, враховуючи повне визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом: стягнення з відповідача аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 з усіх видів його заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення найстаршою дитиною повноліття; стягнення з відповідача аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходу), щомісяця, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до суду і до припинення [PERSON] навчання, але не більше ніж до досягнення нею 23 років. Виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При розподілі судових витрат суд враховує наступне. Позивачем сплачено судовий збір за позовну вимогу про розірвання шлюбу. Оскільки відповідачем визнано позов в цій частині, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 50% сплаченого позивачем судового збору, а решта судового збору підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету. За положеннями п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 р. № 3674-VI (далі - Закон № 3674) від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 176 ЦПК України ціна позову у позовах про стягнення аліментів визначається сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців. Враховуючи те, що у даному спорі вирішено питання про стягнення аліментів на повнолітню дитину без визначення мінімального розміру, суд позбавлений можливості визначити сукупний розмір мінімальних виплат за шість місяців, а тому з відповідача на користь Державного бюджету України підлягає стягненню 50 % мінімального розміру судового збору за позовні вимоги майнового характеру.

Outcome: partial