Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-15 00:00:00

11.11.2021 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б\\н від 10.09.2010 року у розмірі 16 745,16 грн станом на 19.10.2021 року. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з метою отримання банківських послуг відповідачка звернулася до АТ КБ «Приват банк» та підписала Заяву № б/н від 10.09.2010 року, на підставі якої було відкрито кредитний рахунок із початковим кредитним лімітом, який в подальшому збільшився до 11300,00 грн. В порушення умов кредитного договору відповідачка свої зобов`язання не виконує, внаслідок чого станом на 19.10.2021 року виникла заборгованість у розмірі 16745,16 грн., яка складається з:13173,77 грн. заборгованості за тілом кредиту; 3571,39 грн. - заборгованості за простроченими відсотками. 27 січня 2022 року надійшов відзив на позово, в якому відповідачка просила відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що в заяві №б/н від 10.09.2010 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про узгодження процентної ставки за кредитом. Доводи позивача, наведені ним в позовній заяві та в розрахунку позовних вимог про узгодження між сторонами договору розміру процентної ставки, документально не підтверджені. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт«Універсальна» «Універсальна Голд» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка, ознайомилася та погодилася з ними, підписуючи заяву від 10.09.2010 року, адже жожних інших документів, крім анкети-заяви вона не підписувала. Не надано позивачем доказів і того, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати процентів, та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірі та порядку нарахування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна(типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Посилаючись на положення ч.1 ст. 1055 ЦК України щодо обов`язкової письмової форми кредитного договору, вимоги ч.2 ст. 207 ЦК України щодо нікчемності правочину, який укладений з недодержанням обов`язкової письмової форми , зазначає про нікчемність даного договору від дня його вчинення, оскільки документи "Умови та правила надання банківських послуг" та "Тарифи" не підписані нею та нею не визнаються. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 28.12.2021 року прийнято вищезазначену заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 27.01.2022 року до канцелярії суду надійшла зустрічна позовна заява відповідачки [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про захист конституційних прав людини і громадянина шляхом застосування правових наслідків недійсності нікчемного правочину (кредитного договору). Просить суд з ціллю захисту конституційних прав позивачки підтвердити обставини нікчемності Договору про надання банківських послуг без номеру і дати підписи, який складався з підписаної нею анкети-заяви від 10.09.2010 та не підписаних документів АТ КБ "ПриватБанк", умови та правила надання банківських послуг і Тарифи та застосувати правові наслідки його нікчемності шляхом повернення його сторонами другій стороні у натурі все, що вони одержали на виконання цього договору»; зобов`язати Банк надати розрахунок суми сплачених позивачкою грошових коштів на погашення заборгованості за вказаним кредитним договором з ціллю визначення розміру грошових коштів, які сторони повинні повернути другій стороні. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що Банк звернувся до неї з позовом про стягнення кредитної заборгованості за Договром про надання банківських послуг, проте вона підписала лише заяву -анкету 10.09.2010 року, проте не підписувала жодних інших документів, з яких начеб-то складається даний договір. Посилаючись на положення ч.1 ст. 1055 ЦК України щодо обов`язкової письмової форми кредитного договору, вимоги ч.2 ст. 207 ЦК України щодо нікчемності правочину, який укладений з недодержанням обов`язкової письмової форми , зазначає про нікчемність даного договру, оскільки документи "Умови та правила надання банківських послуг" та "Тарифи" не підписані нею та нею не визнаються. Також позивачка зазначає, що кредитор перед укладенням Кредитного договору повинен був відповідно до прав споживача, зазначених в ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та в п.п. 2.1, 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, введених Постановою Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року, надати йому у письмовій формі інформацію для «здійснення свідомого вибору», зокрема: - про орієнтовну сукупну вартість кредиту «з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту», що має істотне значення; - про варіанти «погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги», з обов`язковим зазначенням «бази їх розрахунку», що має істотне значення; - про «умови дострокового повернення кредиту», що має істотне значення тощо. На необхідність надання вищезазначеної інформації позивачці як споживачу кредитних послуг перед укладенням Кредитного договору звернув увагу Конституційний Суд України в рішенні № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року. Вищезазначена інформація позивачці як споживачу кредитних послуг перед укладенням Кредитного договору у письмові формі надана не була, що є нечесною підприємницькою практикою відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначені дії кредитора є порушенням конституційних прав позивачки, на її думку. Положення Кредитного договору свідчать про те, що кредитор посягнув на права позивача як споживача кредитних послуг, зазначені в ЗУ «Про захист прав споживачів» та Цивільному кодексі України. В такому разі, на думку споживача, при умовах, що невиконання рішення Конституційного суду України та недодержання його висновків суд повинен застосувати вимоги ст. 22 , 42, 129, 150 Конституції України, ст. 56 ЗУ «Про Національний банк України» - та встановити кредитний договір нікчемним відповідно до: ч. 1 ,6 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів№, ч. 2 ст. 215, ч. 1 ст. 236 ЦК України. На підставі викладеного позивачка просить суд задовольнити позов в повному обсязі. 25.05.2022 року до канцелярії суду надійшли письмові пояснення представника АТ КБ "ПриватБанк" щодо зустрічних позовних вимог , в яких просять відмовити у задоволенні зустрічного позову. Зазначають, що з копії анкети заяви від 10.09.2010 року відповідачка висловила згоду про укладання договору та виявила бажання оформити на своє ім`я кредитку «Універсальна» та особистим підписом засвідчила, що вона згодна, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Вона ознайомилася та згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді. Зобов`язалася виконувати вимоги умов та правила надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті «Приватбанку». З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів вбачається, що відповідачка частково сплачувала заборгованість за договором, відповідно до виписки по рахунку вбачається активне використання відповідачкою кредитного рахунку починаючи з 2013 року, таким чином виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості, є належними та допустимими доказами у справі. Відповідачкою розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий. Крім того, банківська виписка по рахунку має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мін`юсту від 12.04.2012 року №578/5 . Посилаючись на численну практику Верховного Судуд просили і про задволення первісного позову у повному обсязі. Ухвалою суду від 07.02.2022 року постановлено здійснити перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільної справи за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості, - в розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Почати підготовче провадження з дня постановлення цієї ухвали. В судове засідання викликати осіб, які беруть участь у справі. Проведення підготовчого засідання призначити на 29.03.2022\~року на\~14-00\~годин в приміщенні Центрального районного суду м. Миколаєва Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Чулуп О.С. від 17.03.2023 року відведено суддю Чулуп О.С. від розгляду даної справи. На підставі розпорядження в.о.керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва Баландіної В.Є. від 22.03.2023 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.03.2023 року визначено суддю Гуденко О.А. Ухвалою судді Гуденко О.А.від 27.03.2023 року \~прийнято до провадження вказану справу та у зв`язку з великою навантеженістю, призначено підготовче судове засідання у справі на 01.06.2023 року . Попередніми складами суду підготовче судове засідання неодноразово відкладалося . Ухвалою суду від 01 червня 2023 року прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом Акціонерного товариства\~ Комерційний банк\~«Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості зустрічний позов [PERSON] до Акціонерного товариства\~ Комерційний банк\~«Приватбанк» про захист коституційних прав шляхом застосування правових наслідків недійсності нікчемного правочину- кредитного договору. Ухвалою суду від 07.12.2023 року закрито підготовче провадження по справі за первісним позовом Акціонерного товариства\~ Комерційний банк\~«Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованостіта за зустрічним позовом [PERSON] до Акціонерного товариства\~ Комерційний банк\~«Приватбанк» про захист коституційних прав шляхом застосування правових наслідків недійсності нікчемного правочину- кредитного договору. В зв`язку з надмірним навантаженням призначено цивільну справу до розгляду по суті на 16-00 год. 16 січня 2024 року. Представник позивача АТ КБ "ПриватБанк" надав суду заяву, в якій просив розглядати справу у відсутності їх представника. Відповідач 20.10.2023 року надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, вимоги зустрічного позову від 24.01.2022 року та відзиву на первісний позов підтримує повністю. Відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. Щодо первісного позову. З матеріалів справи судом встановлено, що 10.09.2010 року відповідачка підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Згідно Анкети-заяви відповідачка висловила свою згоду на те, що Анкета-заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним і банком договір про надання банківських послуг. При цьому у вказаній заяві дійсно не міститься розмір відсотків за користування кредитними коштами. Пам`ятка клієнта, Умовами та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи надання банківських послуг не містять підпису [PERSON] . У відповідності до умов договору відповідачка отримала кредит, який в подальшому було збільшено до 11300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок та зобов`язалася здійснювати погашення заборгованості за кредитом, процентами за його користування, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, і відповідачці надано у користування кредитну картку, яка в подальшому була перевипущена, що підтверджується довідкою про отримані картки. Наведене підтверджується також випискою по кредитному рахунку відповідачки за договором б/н від 10.09.2010 року за період з 20.11.2013 року по 19.10.2021 року , з якої вбачається, що відповідачка регулярно протягом усього періоду користувалася кредитними коштами, останній платіж на погашення кредитної заборгованості здійснено в березні 2021 року шляхом автоматичного погашення простроченої заборгованості, самостійно відповідачка здійснила поповнення своє картки шляхом поповнення в терміналі самообслуговування 22 січня 2021 року на суму 700 грн.. Відповідно до розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви, станом на 19.10.2021 року за договором відповідачка має заборгованість в розмірі 16745,16 грн., яка складається з:13173,77 грн. заборгованості за тілом кредиту; 3571,39 грн. - заборгованості за простроченими відсотками. З довідки Банку вбачається, що останній раз відповідачка отримала кредитну картку 20.07.2016 року терміном дії до травня 2020 року. Наявність заборгованості за кредитним договором зумовила звернення АТ КБ «ПриватБанк» до суду за захистом своїх прав. На підтвердження укладення кредитного договору та наявності у відповідача заборгованості за вказаним договором, позивачем АТ КБ «ПриватБанк» надано розрахунок заборгованості за кредитним договором, копію анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, копію паспорта відповідача. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк"). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці Умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 10.09.2010 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитом. Проте, матеріали справи не містять підтверджень, що саме зазначені позивачем Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження N 6-16цс15). Отже в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Саме до такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17, вказані висновки є обов`язковими для судів першої, апеляційної інстанції. Відповідно дост. 76 ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК Українипередбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Положеннями ч. 2 ст.78ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 1ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме: в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 13 173 грн 77 коп. Оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач розумів саме ці умови та погодився з ними, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, саме у зазначених у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Тому у цій справі не можна вважати Умови та Правила надання банківських послуг ПриватБанку складовою частиною укладеного між сторонами договору. Умови та правила надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», розміщені на сайті: www.privatbank.ua, не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. Отже, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за нарахованими відсотками у розмірі 3571,39 грн., є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. 14.06.2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» змінило назву на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк». Враховуючи ту обставину, що зміна типу товариства в розумінні ч. 2ст. 5 Закону України «Про акціонерне товариство» не є його перетворенням, а зміна назви юридичної особи не тягне за собою правонаступництва, зазначені зміни зареєстровані в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, суд вважає можливим стягнути вищевказану заборгованість за користь АТ КБ «ПриватБанк». Щодо вимог зустрічного позову. Згідно зі 509 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16 січня 2003 р. (далі по тексту -ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 626 ЦК Українивстановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідност. 627 ЦК Українита відповідно дост. 6 цього Кодексусторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема,ст. 628 ЦК Українипередбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК Українипередбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Останні встановлені ст.ст.1048-1052,1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Згідно з приписами ч. 2ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно дост. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ч. 1ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов`язків за угодою, є виконанням угоди. Відповідно до ст.ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняттяЗакону України «Про захист прав споживачів». Як зазначено урішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другоїстатті92Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин,а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту,їх оспорювання, контролюзазмістомта розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Відповідно до ч. 2 ст. 19 ЗУ "Про захисть прав споживачів", підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації або ненадання інформації про: 1) основні характеристики продукції, такі як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) гарантійний строк та гарантійне обслуговування продукції; 3) будь-які застереження щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 4) спосіб продажу, ціну або спосіб розрахунку ціни, наявність знижок або інших цінових переваг; 5) умови оплати, доставки, виконання договору купівлі-продажу; 6) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 7) місце розташування і повну назву продавця, а в разі потреби - місце розташування і повну назву особи, від імені якої виступає продавець; 8) характер, атрибути та права продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 9) небезпеку, що загрожує споживачу у зв`язку з покупкою та/або використанням продукції; 10) права споживача, у тому числі право відмовитися від продукції (для відповідних видів товарів, робіт і послуг), право на заміну продукції або відшкодування збитків. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до ч. 6 ст. 19 ЗУ "Про захисть прав споживачів" (в редакції на час укладення оспорюваних правочинів) , правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними ( а не нікчемним). За змістом статей15і16 Цивільного кодексу Україникожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другоїстатті 16 цього Кодексуспособами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Так, статтею 20 ЦК України встановлено, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. Крім того, положеннями статті 13 ЦПК України встановлено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, тоді як суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними. Звертаючись до суду в січні 2022 року з зустрічним позовом [PERSON] просила "підтвердити обставини нікчемності укладеного 10.09.2010 року між нею та Приватбанком Договору про надання банківських послуг . Так, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Отже "підтвердження обставин нікчемності правочину", як і "встановлення нікчемності правочину" не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Саме таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17. Також у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом (пункт 70 постанови). У пунктах 94, 95 постанови від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину,одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Отже, судом враховуються правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, оскільки такий обов`язок суду встановлений ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Відповідно дост. 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6ст. 203 ЦК України. Згідно зі ч.1-3,ст. 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Таким чином, за результатами дослідження письмових доказів, які наявні в матеріалах справи, судом встановлено, що спірний договір підписаний сторонами, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови, була обізнана про його необхідні умови, з якими погодилася, що засвідчила власноручним підписом. Згідно до правового висновку ВСУ викладеного в постанові від 02.12.2015р. у справі № 6-1341цс15 «Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору». Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207,640 ЦК Українита уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. Відповідна правова позиція викладені ВСУ в постанові від 23.12.2015р. у справі № 6-845цс15. На підставі поданої заяви, позивачці було відкрито картковий рахунок , матеріалами справи підтверджується тривале та активне корситування відповідачкою кредитними коштами. Доказів того, що вона не підписувала вказану заяву та не отримувала кредитних коштів, [PERSON] суду не представила. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Таким чином, обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 203, 215, 216 ЦК України та статтями 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач зобов`язана довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог. Підписавши заяву № б/н від 10.09.2010 року про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг [PERSON] погодилась з встановленими умовами кредитування, отриманням кредиту, погашення кредитної заборгованості, та не зверталась до банку з приводу роз`яснень положень договору чи надання іншої інформації з приводу виконання зобов`язань, не заявляла жодних претензій з приводу того, що їй незрозумілі умови кредитного договору. Таким чином, суд робить висновок, що позовні вимоги зустрічного позову про необхідність встановлення нікчемності договору від 10.09.2010 року і застосування наслідків його недійсності, безпідставні, оскільки під час розгляду справи судом не було здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту [PERSON] діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилась з його умовами, визначивши характер правочину і всі його істотні умови. На виконання умов спірного договору вона без заперечень отримала кредитні кошти, і тривалий час виконувала свої зобов`язання з повернення цих коштів. У разі ненадання інформації, передбаченої статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Статтями 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено такої підстави для визнання кредитного договору недійсним, як надання/ненадання суб`єктом господарювання інформації споживачеві послуг про орієнтовну сукупну вартість кредиту, вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, тощо. У таких випадках споживач може наділятися правом на розірвання договору, правом на відшкодування завданих йому збитків. У разі встановлення, що позичальнику не була надана повна та достовірна інформація про умови кредитування і сукупну вартість кредиту та визнання недійсними окремих умов про встановлення несправедливих платежів та комісій: за дії, які банк вчиняє на власну користь; які не є послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», при відсутності достатніх даних для визнання решти умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому. З вищенаведеного суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволення, оскільки оспорюваний кредитний договір в цілому не суперечить ст.ст.11,18 Закону України "Про захист прав споживачів" та ст. 203 ЦК України. Стосовно вимоги позову про поверення сторонами договору в натурі все, що вони одержали на виконання цього договору також, як наслідок, не підлягає до задволення. При цьому суд окремо звертає увагу, що обставини щодо непідписання [PERSON] , певних складових кредитного договору були враховані судом та прийняті до уваги при виіршенні с вимог первісного позову. Щодо вимог позивачки про зобов`язання відповідача надати розрахунок суми, сплачених нею грошових коштів на погашення кредитної заборгованості, то суд вважає їх похідними від вимог, у задоволенні яких судом було відмовлено, а через це вони також не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦК України, судові витрати за зустрічним позовом слід віднести на рахунок держави. Відповідно до змісту частин першої та другоюстатті 141 ЦПК Українисудовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у справі, що розглядається, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову, то з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» слід стягнути судовий збір у розмірі пропорційно до задоволення позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: partial