Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-23 00:00:00

Позивач 09.02.2023 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] та змінивши предмет позову заявою від 05.07.2023 просить: - визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу №8239/22/002714 від 10 листопада 2022 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торлін» та [PERSON] щодо купівлі-продажу автомобіля марки «Volkswagen» модель Caddy, колір білий, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , та зареєстрований Головним сервісним центром МВС Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській області Територіального сервісного центру МВС №5152 10 листопада 2022 року із здійсненням перереєстрації автомобіля на [PERSON] ; - скасувати реєстрацію транспортного засобу марки «Volkswagen» модель Caddy, 2008 року випуску, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] за [PERSON] ; - витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] автомобіль Volkswagen Caddy, 2008 року випуску, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] ; - визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , на спадкове майно у вигляді автомобіля марки «Volkswagen» модель Caddy, 2008 року випуску, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , з видачею свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] 14.03.2018 на ім`я покійного [PERSON] ; - стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача судовий збір. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] помер [PERSON] , який був рідним братом позивачки. Позивачка є єдиним спадкоємцем. Вона звернулася до нотаріуса з метою спадкування та встановила, що за братом не було зареєстровано право власності на його автомобіль Фольксваген Каді, хоча позивачка знала, що у брата був цей автомобіль на момент його смерті. Автомобіль був перереєстрований вже після смерті [PERSON] , що є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним. Автомобіль вибув з володіння власника померлого [PERSON] поза його волею, що є підставою для витребування у добросовісного набувача - [PERSON] . Оскільки через неправомірні дії зі спадковим майном, позивачка позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину у нотаріуса, наявні підстави для визнання за нею права власності на спірний автомобіль. Ухвалою від 10.02.2023 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 22.03.2023. Вжито заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на спірний автомобіль та задоволено клопотання позивача про витребування спадкової справи та договорів на підставі яких здійснено відчуження автомобіля. У зв`язку з неналежним сповіщенням відповідача, розгляд справи у підготовчому засідання 22.03.2023 проведеному за участі [PERSON] та її представника [PERSON] було відкладено до 26.04.2023. У підготовчому засіданні 26.04.2023 проведеному за участі [PERSON] , було долучено подані докази до справи та відкладено розгляд клопотання позивача про витребування доказів, до 31.05.2023. У підготовчому засіданні 31.05.2023 представник позивача [PERSON] просила відкласти розгляд справи для вирішення спору мирним шляхом, [PERSON] не заперечував, судом було оголошено перерву до 05.07.2023. До суду 05.07.2023 надійшла уточнена позовна заява. У зв`язку з перебуванням головуючого у нарадчій кімнаті по справі №522/13713/21 розгляд справи у підготовчому засіданні 05.07.2023 було відкладено до 10.08.2023. У підготовчому засіданні 10.08.2023 було оголошено перерву до 30.08.2023 з метою усунення позивачем недоліків заяви про зміну предмету позову, яка має назву «позовна заява уточнена». У зв`язку з неявкою учасників справи у підготовче засідання 30.08.2023 розгляд справи було відкладено до 25.10.2023. Ухвалою суду від 25.10.2023 було прийнято до розгляду заяву [PERSON] про уточнення позовних вимог, яка по суті є заявою про зміну предмету позову, закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 07.12.2023. У зв`язку з неявкою учасників справи у судове засідання 07.12.2023 розгляд справи було відкладено до 24.01.2024. Учасники справи у судове засідання 24.01.2024 не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися у встановленому законом порядку. Відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у зв`язку з повторною неявкою відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, відсутністю заперечень з боку позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів у заочному порядку. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши докази, приходить до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с.45). 23 лютого 2022 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Одеського районного нотаріального округу Одеської області Слаєвої Раїси Каримівни з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с.44) в результаті чого нотаріусом було відкрито спадкову справу №10/2022. Згідно довідки Бурлачобалківської сільської ради [PERSON] та [PERSON] були зареєстровано та проживали за адресою: [ADDRESS] (а.с.46). Приватний нотаріус Одеського районного нотаріального округу Одеської області Слаєва Раїса Каримівна листом від 19.01.2023 повідомила [PERSON] що для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на транспортний засіб Volkswagen Caddy, 2008 року випуску, необхідно пред`явити оригінал свідоцтва про реєстрацію ТЗ (а.с.52). 09 листопада 2022 року ТОВ «ТОРЛІН» та [PERSON] уклали договір комісії, за яким ТОВ «ТОРЛІН» зобов`язалося за комісійна плату здійснити продаж для [PERSON] автомобіля марки «Volkswagen» модель Caddy, колір білий, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] (а.с.69-70). 09.11.2022 між комісіонером та комітентом [PERSON] було підписано акт приймання транспортного засобу (а.с.71). 10 листопада 2022 року було укладено договір купівлі-продажу №3427, згідно якого суб`єкт господарювання, що здійснює оптову та/або роздрібну торгівлю на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу за реєстраційним номером 8239 від 11.10.2021 ТОВ «ТОРЛІН» у відповідності до п.8 Постанови КМУ №1388 від 07.09.1998 та на підставі укладеного з власником договору комісії №3427 від 09.11.2022, [PERSON] уповноважена наказом (дорученням) з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони уклали договір, яким [PERSON] купив транспортний засіб марки «Volkswagen» модель Caddy, колір білий, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , який належав [PERSON] (а.с.66-68). Згідно листа Територіального сервісного центру МВС №5142 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській області Головного сервісного центру МВС від 30.12.2022, станом на 20.01.2022 за громадянином [PERSON] зареєстровано автомобіль марки «Volkswagen» модель Caddy, колір білий, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , з видачею свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] 14.03.2018. В подальшому 10.11.2022 здійснено перереєстрацію вказаного автомобіля в ТСЦ №5152 на іншого власника [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №8239/22/002714 від 10.11.2022 (а.с.101). Таким чином, продаж спірного автомобіля за договором комісії відбувся після смерті його власника [PERSON] . Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно ч.4 ст.202 ЦК України дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Згідно положення ч. 4 ст. 25 ЦК України - цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, до яких належать: 1) Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2) Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3) Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4) Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5) Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.6) Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правочини поділяються за ступенем недійсності на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні, які можуть бути визнані судом недійсними за певних умов (оспорювані). Згідно із ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Згідно з ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] як власник спірного автомобіля не міг фізично брати участь в укладанні договору комісії від 10.11.2022, його підпис як в договорі так і в Акті технічного стану транспортного засобу або його складової частини, є неможливим в силу ч. 4 ст. 25 ЦК. Однак, вимога про визнання договору недійсним задоволенню не підлягає, з огляду на наступне. Частинами першою та другою статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (аналогічний висновок викладено в пунктах 64 і 65 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15). Проте згідно з частиною п`ятою статті 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову. Якщо позов щодо застосування наслідків недійсності правочину не подано, суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи, оскільки згідно з абзацом 2 частини п`ятої статті 216 Цивільного кодексу України зазначене право є у суду лише щодо нікчемних правочинів (такий правовий висновок викладено в пунктах 80-82 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15 та в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.09.2021 у справі № 925/1276/19). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. (стаття 5 ЦПК України). Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63). Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Сполученого Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції залежить, зокрема, від характеру скарг заявника. Однак засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ від 05.05.2005 у справі "Афанасьєв проти України" (заява № 38722/02). Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 Цивільного кодексу України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17). Визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням цивільного судочинства, наведеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України. Аналогічні висновки сформульовано в пунктах 5.5- 5.8, 5.12, 5.29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19. Відтак, у даній справі визнання недійсним договору матиме наслідком повернення права власності на спірний автомобіль померлому [PERSON] , в той час, як позивачка є спадкоємцем [PERSON] і для неї буте необхідним подальше звернення до суду з метою визнання права власності на автомобіль в порядку спадкування, тому такий спосіб захисту для [PERSON] є неефективним. Отже, у задоволення вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу укладеного після смерті [PERSON] слід відмовити. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України). За вказаних обставин, порушене право, позивача як особи, яка звернулася з заявою про прийняття спадщини, підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на спірний автомобіль. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Як вказує приватний нотаріус Слаєва Р.К., Долгополва К.Ю. є спадкоємицею за законом після смерті [PERSON] , як його сестра, яка підписала заяву про прийняття спадщини (а.с.9). Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно зі ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, що містяться у абзацах другому та третьому пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, [PERSON] є власником спірного автомобіля, який був незаконно відчужений після смерті [PERSON] , з моменту відкриття спадщини, тобто з [INFO] . Щодо позовних вимог про витребування у відповідача автомобіля марки «Volkswagen» модель Caddy, суд зазначає наступне. Віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними. При цьому одна з умов застосування як віндикаційного, так і негаторного позову - відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачами не було договірних відносин, однак позивач набула права на реєстрацію спірного транспортного засобу з моменту відкриття спадщини. Разом з цим, відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Тому, спірний автомобіль підлягає витребуванню з власності [PERSON] на користь [PERSON] як власника майна з моменту відкриття спадщини, як єдина спадкоємиця за законом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За приписами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову в частині визнання позивача власником спірного автомобіля та витребування останнього на користь позивачки з власності відповідача. В той час, як скасування реєстрації за відповідачем та визнання договору купівлі-продажу недійсним буде неефективним способом захисту, не є необхідним, тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Також вимога позивача про видачу їй свідоцтва про реєстрацію автомобіля на ім`я померлого [PERSON] є необґрунтованою, з огляду на відсутність необхідності подання такого свідоцтва до нотаріуса, у зв`язку з визнання позивачкою власником автомобіля даним судовим рішенням. В силу положення ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при зверненні до суду з позовом сплатила судовий збір у розмірі 3 220,80 грн (а.с.20), також судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 536,80 грн (а.с.24) та змінивши предмет позову доплатила судовий збір у розмірі 1073,60 грн (а.с.112), що в сукупності становить 4 831,20 грн. Сума сплаченого судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial