Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-18 00:00:00

13.06.2023 позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить суд: зобов`язати відповідача вибачитися перед позивачем при свідках за приниження його честі та гідності, як громадянина України, Офіцера Української Армії і за розповсюдження відомостей які не відповідають дійсності; стягнути з відповідача на користь позивача 200 000 (двісті тисяч) грн, у відшкодування моральної шкоди та шкоди завданої здоров`ю позивача. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є громадянином України, пенсіонером з військовою інвалідністю ІІ - групи, діючий Офіцер [INFO]. 25.05.2023 позивач виконуючи свої професійні та функціональні обов`язки та перебуваючи на блокпосту, який розташований на виїзді з села Дубинове, Подільського району, Одеської області, при спробі вручення повістки громадянину України [PERSON] , останній розвернув свій автомобіль марки МЕРСЕДЕС темно синього кольору та зник в невідомому напрямку. Того ж дня майор [PERSON] , майор [PERSON] , старший солдат [PERSON] , [PERSON] та солдат [PERSON] поїхали до помешкання [PERSON] , що розташоване по [ADDRESS] . [PERSON] перебуваючи в своєму будинку почав висловлюватися нецензурною лайкою та ображати позивача та його колег. Після чого [PERSON] взяв до рук рушницю та перезарядивши її націлився у позивача та його колег. Відповідач при цьому погрожував розправою та вбивством. Позивач почав голосно роз`яснювати відповідачу неприпустимість його поведінки. У відповідь [PERSON] почав голосно ображати [PERSON] за національною ознакою, а саме сказав що позивач «чурка», «черномазий», «чукчя чорний», а також викрикував неподобства проти кровопролитної війни, яка іде в Україні. Відповідач направив свою рушницю на позивача та почав погрожувати йому особисто. Відеодиск з матеріалом відзнятим з місця події позивач додає. 25.05.2023 [PERSON] звернувся до ЧЧ СПД №2 ВП №1 Подільського РУП в Одеській області з заявою про те, що 25.05.2023 близько 12 години 00 хвилин [PERSON] в с.Вільшанка, Подільського району, Одеської області погрожував вбивством. На підставі вказаної заяви відкрито кримінальне провадження №12023167180000101 за статтею 129 КК України відносно [PERSON] . Крім того, позивач стверджує, що [PERSON] розповсюджує різноманітний наклеп на нього та його колег. [PERSON] отримав велике моральне потрясіння, шок, а також був у морально подавленому стані та пережив великий стрес. Стан здоров`я позивача різко погіршився та 25.05.2023 останній змушений був звернутися до медичного закладу де була надана йому перша допомога. З 26.05.2023 по 05.06.2023 позивач перебував у медичному закладі на стаціонарному лікуванні. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди позивач оцінює в 200 000 (двісті тисяч) грн, такий розмір компенсації останній визначає залежно від глибин своїх душевних переконань та погіршення стану його здоров`я, приниження честі та гідності позивача як військовослужбовця, через що позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 13 червня 2023 року вказана позовна заява передана для розгляду судді Брюховецькому О.Ю. Савранський районний суд Одеської області ухвалою від 28.06.2023 прийняв цивільний позов [PERSON] та призначив справу розглядати 18.07.2023 в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, запропоновав відповідачу протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення даної ухвали подати відзив на позовну заяву. 18.07.2023 відповідач подав заяву про відкладення слухання справи на іншу дату, у зв`язку із станом здоров`я (а.с.25). Слухання справи призначено на 13.09.2023. 06.09.2023 позивач подав до суду заяву, в якій просив судове засідання призначене на 13.09.2023 провести без його участі (а.с.29). 13.09.2023 до суду надійшло клопотання представника відповідача - адвоката Остапишеної Л.С., в якому вона просить надати можливість ознайомитися з матеріалами справи та проводити розгляд справи в загальному порядку надавши можливість заявляти клопотання в підготовчому судовому засіданні про витребування ряду доказів в тому числі свідків (а.с. 30). У зв`язку з викладеним слухання справи призначено на 17.10.2023. 17.10.2023 представник відповідача - адвокат Остапишена Л.С. в судовому засіданні відмовилась від заявленого клопотання про розгляд справи в загальному провадженні, у зв`язку з тим, що суд в спрощеному позовному провадженні з викликом сторін може заслуховувати учасників справи їх усні пояснення та покази свідків. 07.11.2023 представник відповідача - адвокат Остапишена Л.С. подала клопотання, в якому просила відкласти розгляд справи у зв`язку із зайнятістю в іншій справі (а.с. 50). У зв`язку з викладеним слухання справи призначено на 05.12.2023. 05.12.2023 в судовому зсіданні оголошено перерву до 09.01.2023. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив наступне, 25.05.2023 він стояв на блокпосту, через який проїхав [PERSON] та не зупинився. [PERSON] та ще п`ять чоловік, які були на блокпосту, вирішили поїхати додому до [PERSON] . Коли приїхали додому до останнього та стояли перед ворітьми [PERSON] схопив рушницю та погрожував їм, потім схопив лопату. Крім того, відповідач ображав їх брутальною лайкою та образливо обзивав «чурка», «чурбан». Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив наступне, що 25.05.2023 він був свідком даної ситуації, бачив як [PERSON] погрожував [PERSON] ображав на фоні расової ненависті. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є дружиною [PERSON] , твердження про наявність у останнього автомобіля марки «Мерседес» спростувала та вказала, що у сина є автомобіль марки «Мерседес» синього кольору. Крім того, свідок пояснила, що 25.05.2023 прихали люди і почали провокувати спочатку фразами «ей ти іді сюда» потім перезарядили автомати. Свідок додала, що в цей день її чоловік нікуди не виїжджав. [PERSON] вказала, що відносно сина повістка була, а відносно чоловіка була, але він був на роботі і жінка не брала її згідно Конституції України. Щодо повістки, яку залишили у воротах 25.05.2023 вона порвала тому, що була в стресовому стані. [PERSON] пояснила, що вона має дружні стосунки з сім`єю [PERSON] , 25.05.2023 була свідком даної події, 6 (шість) чоловік приїхали до відповідача та почали розмову з фрази «ей ти іді сюда». Деякі з них перезарядили автомати і стояли перед ворітьми, а у людей горе в них на війні помер родич. Також, свідок [PERSON] пояснила, що ніколи не бачила рушницю у [PERSON] . Позивач в судовому засіданні 09.01.2024 позовні вимоги підтримав, просив їх задовільнити в повному обсязі. Перед судовими дебатами у справі була оголошена перерва до 19.01.2024. 18.01.2024 позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с.58). 19.01.2024 представник відповідача - адвокат Остапишена Л.С., в судовому засіданні пояснила, що дійсно були образи із сторони [PERSON] , проте вони не відносились конкретно до позивача, а мали загальний характер. Крім того, представник відповідача пояснила, що у [PERSON] помер родич на війні тому, в його сім`ї був важкий моральний стан після поховання. Адвокат вказала, що є підстави для часткового задоволення в частині відшкодування моральної шкоди, але не в такій великій сумі, як зазначає позивач, а в значно меншій. Крім того, щодо вимоги позивача про зобов`язання судом вибачитися перед ним, адвокат зазначила наступне, суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до частин 1, 2 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси. Згідно з положеннями статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема копії пенсійного посвідчення [NUMBER] виданого [PERSON] від 02.12.2015. останній має другу групу інвалідності (інвалід армії) (а.с.7). Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серія 10ААВ №786870 вбачається, що позивач має захворювання яке пов`язане з проходженням воєнної служби. Інвалідність встановлена безстроково (а.с.8). Матеріали справи містять також копію посвідчення офіцера Серія [NUMBER] виданого на ім`я [PERSON] , який перебуває на військовій службі в Збройних Силах України (а.с.9 та на звороті). З довідки про тимчасову непрацездатність поліцейського, військовослужбовця Національної гвардії України виданої КНП «Савранська лікарня» Савранської селищної ради Одеської області від 05.06.2023 №59 вбачається, що [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні з 26.05.2023 по 05.06.2023 (а.с. 10). Виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №970 виданої КНП «Савранська лікарня» Савранської селищної ради Одеської області свідчить про те, що [PERSON] має діагноз гіпертонічна хвороба ІІ ступеня ризик ІV кризовий перебіг з частими кризами, гіпертонічний криз. Бронхіальна астма ІV ступінь терапії гормонозалежна ст.загостр. ЛН ІІ ( а.с.11 та на звороті). Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що 25.05.2023 позивач звернувся до ЧЧ СПД №2 ВП №1 Подільського РУП в Одеській області з заявою про те, що 25.05.2023 близько 12 години 00 хвилин [PERSON] в с.Вільшанка, Подільського району, Одеської області погрожував вбивством. На підставі вказаної заяви відкрито кримінальне провадження №12023167180000101 за статтею 129 КК України відносно [PERSON] (а.с.12). Відомостей про визнання винним [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 129 КК України та призначення йому покарання суду не надано. Крім того, в судовому засіданні був досліджений CD-R диск з двома відеоматеріалами, один триває 5 хвилин та другий 39 секунд, з яких вбачається, що відповідач [PERSON] поводить себе агресивно, ображає позивача нецензурною лексикою: «підарас», «гандон», неодноразово висловлює погрози вбивством. Також, з відеоматеріалу вбачається, що у відповідача деякий час в руках була лопата. На відео також видно як дружина відповідача - [PERSON] порвала повістку, яка була залишена у їх воротах (а.с. 25). З відповіді Савранської селищної ради Одеської області від 21.06.2023 №07.05/1823/1914 вбачається, що [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою [ADDRESS] (а.с.16). В матеріалах справи міститься акт Виконавчого комітету Савранської селищної ради Одеської області від 29.05.2023 №200 складеного Старостою Вільшанського старостинького округу Козійчук Т. про відмову в отриманні повістки [PERSON] (а.с. 26). Згідно висновку судово-психіатричного експерта №346 від 25.07.2023 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , не страждає хронічним психічним захворюванням або іншим хворобливим психічним розладом. Крім того, з вказаного висновку вбачається, що дії (словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування) [PERSON] могли викликати у потерпілого [PERSON] побоювання за свою безпеку чи завдати шкоди психічному здоров`ю останньому (а.с.34-36). З довідки подільського районного центру комплектування та соціальної підтримки №7581 від 15.09.2023 вбачається, що позивач 25.05.2023 займав посаду начальника відділення рекрутингу та комплектування [INFO] та виконував завдання з оповіщення військовозобов`язаних, які ухиляються мобілізації, порушують правила військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (а.с.37). Згідно з положенням частини 1 статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до вимог статті 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. У відповідності до вимог частини 2 статті 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Відповідно до пункту 1 статті 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до частини 1 статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу частини 4 статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе та членів своєї сім`ї. У відповідності до статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб і на свій вибір. Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно вимог статті 269 ЦК України, особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Частиною 1 статті 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Відповідно до статті 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Відповідно до статті 3 Конституції України, честь та гідність визнаються найвищою соціальною цінністю, а стаття 28 Конституції передбачено, що кожний має право на повагу до його гідності. Право людини на захист від посягань на честь, гідність і ділову репутацію закріплено в таких актах, як Загальна декларація прав людини, прийнята і проголошена резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, Європейська конвенція захисту прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові Пленуму «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 року, чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. В пункті 15 даної постанови вказано, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивач, обґрунтовуючи вимоги позову та підстав звернення до суду посилається на те, що в травні 2023 при виконанні своїх професійних та функціональних службових обов`язків при спробі вручити повістку [PERSON] , останній ображав нецензурною лайкою позивача та його колег та висловлював неподобства проти війни та вважає, що відповідач має вибачитися перед позивачем та його колегами. Згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом із тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Частиною першою статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. В той же час, відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно статті 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце в суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Згідно з пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини 2 статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться. За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Таким чином, оціночні судження, на відміну від інформації, не містять в собі фактів та не несуть в собі навантаження, оскільки носять оціночний характер та є по своїй природі судженням з того чи іншого приводу. Законодавцем проведено чітку грань між даними поняттями. Згідно з частиною 1 статті 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Відповідну правову позицію наведено в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Лінгенс проти Австрії» (12/1984/84/131), у пункті 41 якого зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи; за умови додержання пункту 2 статті 10 цієї Конвенції свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій; такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких демократичне суспільство неможливе. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. Якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання у право має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя. Разом з цим необхідно зазначити, що рішенням від 21 лютого 2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» Європейський суд встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли бути визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження». Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. У частині другій статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості Таким чином, згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вирішуючи спір, суд враховує, що у розумінні статті 277 ЦК України висловлювання, які озвучені відповідачем не є недостовірною інформацією, що підлягає судовому захисту шляхом її спростування, а є суб`єктивною думкою, що виражає ставлення того, хто звертається, й оцінити правдивість чи правильність такого висловлювання будь-яким шляхом неможливо. Проте оскільки суб`єктивну думку відповідача висловлено у формі образи, що порушує особисті немайнові права [PERSON] , то такі можуть призвести до заподіяння йому моральної шкоди. Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 20 травня 2019 року у справі № 591/7099/16-ц. При цьому оскільки, як вже зазначалось вище, висловлювання відповідача не є недостовірною інформацією, то не підлягає застосуванню частина 2 статті 31 Закону України «Про інформацію» щодо неможливості суб`єктам владних повноважень як позивачам у справах про захист честі, гідності та ділової репутації вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Водночас, позовна вимога про зобов`язання вибачитись не ґрунтується на вимогах закону. Пунктом 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року визначено, що суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України. Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позову в частині зобов`язання відповідача вибачитися перед позивачем за розповсюдження відомостей, які не відповідають дійсності слід відмовити. Щодо відшкодування моральної шкоди та шкоди завданої здоров`ю. Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання "особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав" (Постанова КЦС ВС від 01.03.2023 у справі N 496/1691/19). Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (Ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року в справі N 216/3521/16-ц (провадження N 61-28299св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі N 569/20510/19 (провадження N 61-13787св20). В пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року роз`яснено, що способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. У відповідності до положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У силу частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Як слідує із роз`яснень, викладених у пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31.03.1995 р. №4 (із наступними змінами) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У відповідності до роз`яснень пункту 5 та пункту 9 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Статтею 280 ЦК України передбачено, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, №68490/01, §62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року). При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції. У позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Позивач надав суду довідку про тимчасову непрацездатність поліцейського, військовослужбовця Національної гвардії України виданої КНП «Савранська лікарня» Савранської селищної ради Одеської області від 05.06.2023 №59 з якої вбачається, що [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні з 26.05.2023 по 05.06.2023 проте підтверджуючих документів про придбання ліків на лікування (чеків і т.п.) не надав, також надав висновок судово-психіатричного експерта №346 від 25.07.2023. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягає обов`язковому з`ясуванню наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (постанова Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 464/1369/18). Обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивач посилався на те, що він є громадянином України, офіцером армії, який багато років прослужив у лавах ЗСУ, мав багато подяк та нагород, з честю та гідністю ніс службу народу України, тому не повинен переживати душевні, моральні і фізичні страждання (погіршення стану здоров`я) з приводу образ, приниження, залякування, відповідачем. Відповідно до положень частинами 1, 3 статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Відповідно до Постанови ОП КЦС ВС від 05.12.2022 в справі N 214/7462/20 Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Крім того, у відповідності до частини 3 статті 23 ЦК України, роз`яснень, що містяться у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав потерпілий, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Також, суд приймає до уваги положення статей 13, 81, 83 ЦПК України, якими визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Розмір відшкодування моральної шкоди, на думку суду, не повинен призводити до збагачення особи. При визначенні розміру шкоди, яка підлягає відшкодуванню, суд враховує те, що позивач перебував у стаціонарі з 26.05.2023 по 05.06.2023, що підтверджується довідкою про тимчасову непрацездатність комунального некомерційного підприємства «Савранська лікарня» від 05.06.2023, № 59 (а.с.10) та висновку судово-психіатричного експерта №346 від 25.07.2023 з якого вбачається, що [PERSON] , що дії (словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування) [PERSON] могли викликати у потерпілого [PERSON] побоювання за свою безпеку чи завдати шкоди психічному здоров`ю останньому (а.с.34-37). Згідно з висновком експертів [PERSON] та [PERSON] від 25.07.2023 року щодо обстеженої [PERSON] під час встановлення подій, які відбулись в житті останнього, на підставі постанови дізнавача СД ВП №1 Подільськоого руп ГУНП в Одеській області лейтенанта поліції Смазчук А.Л., спеціалістами зроблено висновок, що [PERSON] , [INFO] , не страждає хронічним психічним захворюванням або іншим хворобливим психічним розладом. Крім того, з вказаного висновку вбачається, що дії (словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування) [PERSON] могли викликати у потерпілого [PERSON] побоювання за свою безпеку чи завдати шкоди психічному здоров`ю останньому. Моральна шкода оцінена позивачем у розмірі - 200000,00 грн. Відповідно до висновків, здійснених у рішенні Верховного Суду України від 18.11.2009 року № 6-12041св09, при визначенні розміру спричиненої моральної шкоди суди повинні враховувати те, що розмір такої шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її збагачення. З урахуванням вимог позивача в частині стягнення на його користь з відповідача моральної шкоди, яка завдана позивачу внаслідок завданих образ, приниження, залякування, викладені вище обставини, принцип розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що в розрізі даного спору відповідачем має бути відшкодована на користь позивача моральна шкода, яку суд визначає в розмірі 5 000,00 грн. Відповідно до вимог пункту 9 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи особи з інвалідністюI та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Позивачем долучено до матеріалів справи посвідчення [NUMBER] виданого на ім`я [PERSON] від 02.12.2015., згідно з якого останній має другу групу інвалідності (інвалід армії). В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з урахуванням часткового задоволення позову щодо вимоги майнового та немайнового характеру, а також звільнення позивача від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини 5 Закону України «Про судовий збір», пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1073,60 грн.

Outcome: partial