Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-09 00:00:00

18.08.2023 року на розгляд суду пред`явлено вказану позовну заяву, в якій позивач [PERSON] просить зобов`язати ДП «ВК «Краснолиманська» звільнити позивача з 13.05.2023 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України і видати належним чином оформлену трудову книжку, вказавши днем звільнення - день видачі належним чином оформленої трудової книжки; стягнути з ДП «ВК «Краснолиманська» на користь позивача заборгованість з оплати праці та вихідну допомогу у загальному розмірі 270\~969,78 гривень, стягнути судовий збір. Позов мотивовано тим, що [PERSON] з 04.07.2012 року перебував в трудових відносинах з ДП «ВК «Краснолиманська». 13.05.2023 року він звернувся із заявою до відповідача з проханням розірвати з ним трудовий договір за власним бажанням з 13.05.2023 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Таку заяву позивач подав через невиконання роботодавцем законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору, а саме: невиплату заробітної плати (за 2020 2021 роки). У зазначеній заяві просив провести розрахунок з ним в повному обсязі. Тобто, просив звільнити його через невиплату йому заробітної плати тривалий час. Заяву про звільнення направив на адресу відповідача 13.05.2023 року рекомендованим листом, але відповідач до теперішнього часу не звільнив його із займаної посади, не вніс відомості про звільнення до його трудової книжки, не повідомив про суми, належні позивачу при звільненні та не провів розрахунок. Натомість 22.05.2023 року відповідач надіслав йому лист, в якому відмовив у звільненні за ч. 3 ст. 38 КЗпП України та проігнорував його вимогу щодо проведення з ним розрахунку і повідомлення про суми, належні при звільненні. Заробітна плата,\~яка має\~бути сплачена\~позивачу,\~на його\~думку,\~складає суму\~250209,81\~гривень.\~Розрахунок ним\~проводився через\~форму ОК-5\~та роздруківки\~його заробітної\~плати,\~взятої з\~веб -\~порталу ПФУ.\~Розмір вихідної\~допомоги розрахований\~виходячи із\~заробітку за\~квітень і\~березень 2023\~року і\~складає 20759,97\~гривень (а. с. 2-8). Ухвалою суду від 26.09.2023 року порушено справу за правилами спрощеного позовного провадження (між сторонами виникли матеріально-правові і процесуально-правові наслідки такого рішення судді); розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, що узгоджується з ч. 4 ст. 19, ст. 274 ЦПК України (а. с. 43). Представниками відповідача ДП «ВК «Краснолиманська» Ященко А. В. та [PERSON] (за довіреністю) 18.09.2023 року та 17.11.2023 року (відповідно) на позовну заяву, в порядку ст. 278 ЦПК України, подано відзив та додаткові пояснення до відзиву, з якого вбачається, що відповідач вважає вимоги [PERSON] такими, що не підлягають задоволенню в частині зобов`язання звільнити\~позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, видати належним чином оформлену трудову книжку та стягнення вихідної допомоги при звільненні (як похідної вимоги), але частково визнає вимогу позивача в частині\~стягнення заборгованості\~із заробітної\~плати.\~ Так, позивач дійсно 17.05.2023 року надіслав до відповідача письмову заяву від 13.05.2023 року про звільнення його з підприємства за власним бажанням, згідно ст. 38 ч. 3 КЗпП України та провести розрахунок у повному обсязі, повідомити його про нараховані суми, належні йому при звільненні. Із змісту заяви позивача вбачається, що остання не містила в собі підстави (причини) звільнення. В той час як основною підставою для застосування при звільненні ч. 3 ст. 38 КЗпП України є факт порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного договору чи трудового договору, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи. Зазначення працівником конкретних випадків порушення трудового законодавства має наслідком в подальшому підтвердження даних фактів роботодавцем та звільнення працівника на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, або ж невизнання власником зазначених порушень та відмову у розірванні трудового договору відповідно до даної норми. Тобто, саме лише зазначення у заяві про звільнення працівником ч. 3 ст. 38 КЗпП України без конкретизації фактів порушення роботодавцем законодавства про працю не може свідчити про наявність обов`язку останнього безумовного звільнення працівника відповідно до приписів даної норми трудового законодавства. З вищенаведених підстав відповідачем 22.05.2023 року надано відповідь позивачу, у якій роз`яснено, що його заява від 13.05.2023 року не підлягає задоволенню за умови того, що працівником не чітко сформульовано причину звільнення. Таким чином, на думку відповідача ним жодним чином не порушено прав позивача та правомірно відмовлено йому у звільненні за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, оскільки позивач не зазначив жодного факту порушення відповідачем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, а лише висунув вимогу про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Окрім того, відповідачем зазначено про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених\~частиною другою\~цієї статті. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Стосовно позовної вимоги про видачу позивачу належним чином оформленої трудової книжки відповідачем зазначено, що ця позивна вимога не підлягає задоволенню через те, що є похідною від вимоги про звільнення. Тому відповідач просить суд відмовити позивачу в її задоволенні. Крім того, посилаючись на заяву позивача [PERSON] від 11.03.2023 року (як і аналогічні заяви працівників) до керівника підприємства, з вимогою видати йому трудову книжку, відповідач наполягає на тому, що трудова книжка позивачу була видана на руки, що і підтверджує наявна в матеріалах справи її копія. Такі заяви надходили до адміністрації через масову евакуацію мешканців міста через введений воєнний стан. Така вимога була заявлена і позивачем [PERSON] і саме тоді він отримав документ в приміщенні підприємства. Аналогічна позиція відповідача про відмову, стосується і позовної вимоги про стягнення з відповідача вихідної допомоги, оскільки ця вимога також є похідною від вимоги про звільнення позивача [PERSON] за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. В частині стягнення на користь позивача заборгованості із виплати заробітної плати, відповідач визнає ці позовні вимоги частково на суму 52\~068,84 гривень, після утримання обов`язкових податків та зборів, в тому числі: за грудень 2019 року 229,87 гривень, за січень 2020 року 9\~051,35 гривень, за лютий 202 року 9\~958,76 гривень, за березень 2020 року 10\~174,44 гривень, за квітень 2020 року 9\~610,74 гривень, за квітень 2021 року 1\~700,11 гривень, за травень 2021 року 5\~365,75 гривень, за липень 2021 року - 4\~800,54 гривень, за серпень 2021 року 1\~177,28 гривень (а. с. 50-52, 72-82). Позивач [PERSON] просив задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі та розглянути позовну заяву без його участі. (а. с. 8). Представники відповідача [PERSON] та адвокат Дорофієнко В. В. (за довіреністю), просили розглянути позовні вимоги [PERSON] без їх участі, але з урахуванням наданого відзиву та додаткових пояснень до відзиву (а. с. 89) Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків. Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні правовідносини. Згідно записів в трудовій книжці серійний номер [NUMBER] [PERSON] перебуває у трудових відносинах з ДП «ВК «Краснолиманська» з 04.07.2012 року переведений заступником начальника виробництва, наказ №1712/к від 04.07.2012 року, запис про звільнення відсутній (а. с. 17-24) Спірні відносини між сторонами виникли з підстав того, що відповідач не звільнив позивача [PERSON] із займаної посади на підставі поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, не видав трудову книжку, не провів з ним своєчасно розрахунок при звільненні, а саме не сплатив заборгованість із заробітної плати та вихідної допомоги. Згідно з частиною першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до статті 2 КЗпП працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Аналіз норм ст. ст. 47, 116 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, тощо) належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Така правова позиція викладена в поставах Верховного Суду України № 6-1395цс16 від 26.10.2016 року, № 6-788цс16 від 14.12.2016 року, № 6-2912цс16. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом з урахуванням вказаної норми надається оцінка доводів позивача в частині обґрунтування позовних вимог, в тому числі копії трудової книжки позивача, заяви про звільнення від 13.05.2023 року, про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в заявленому розмірі. Так,\~судом встановлено,\~що позивач\~ [PERSON] \~звернувся до\~відповідача із\~заявою про\~звільнення від\~13.05.2023\~року,\~яку надіслав\~відповідачу рекомендованим\~листом,\~згідно копії\~опису Укрпошти,\~(отримана\~17.05.2023\~року)\~(а.\~с.\~14-15,16).\~Відповідь відповідача\~з відмовою\~у звільненні\~позивача (вих.\~№01/11-142/8\~від 22.05.2023\~року)\~направлена позивачу\~01.06.2023\~року (а.\~с.\~39,40).\~Відповідь відповідача\~з відмовою\~у звільненні\~позивача отримана\~позивачем 03.06.2023\~року (згідно\~відмітки на\~конверті)\~(а.с.\~40).\~З позовною\~заявою позивач\~ [PERSON] \~звернувся до\~суду через\~систему Електронний\~суд \~18.08.2023\~року,\~тобто зі\~спливом місячного\~строку для\~звернення з\~позовом про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівника. Враховуючи зазначену хронологію подій, а також заявлене представником позивача клопотання про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, який обчислюється місячним терміном, то суд дійшов висновку про необхідність в частковому задоволенні позовних вимог позивача. Так, відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених\~частиною другою\~цієї статті. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Таким чином, суд дійшов висновку, що позовна вимога позивача [PERSON] про зобов`язання ДП «ВК «Краснолиманська» звільнити позивача з 13.05.2023 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України не підлягає задоволенню, як така, що подана з порушенням строку позовної давності. Інші позовні вимоги, що є похідними, а саме: видати належним чином оформлену трудову книжку, вказавши днем звільнення - день видачі належним чином оформленої трудової книжки та стягнення з ДП «ВК «Краснолиманська» на користь позивача вихідної допомоги у розмірі 20\~759,97 гривень, також не підлягають задоволенню. Позовна вимога про стягнення з ДП «ВК «Краснолиманська» на користь позивача заборгованості із оплати праці у загальному розмірі 250\~209,81 гривень та судового збору підлягає частковому задоволенню. Про надання відомостей щодо нарахованої і виплаченої зарплати вказано в ст. 110 КЗпП і ст. 30 Закону України «Про оплату праці» - при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Так,з матеріалів справи вбачається, що 18.09.2023 року відповідачем на вимогу суду було надано відомості про наявні заборгованості відповідача ДП «ВК «Краснолиманська» із оплати праці позивача [PERSON] , а саме: після утримання обов`язкових податків та зборів: за грудень 2019 року 229,87 гривень, за січень 2020 року 9\~051,35 гривень, за лютий 202 року 9\~958,76 гривень, за березень 2020 року 10\~174,44 гривень, за квітень 2020 року 9\~610,74 гривень, за квітень 2021 року 1\~700,11 гривень, за травень 2021 року 5\~365,75 гривень, за липень 2021 року - 4\~800,54 гривень, за серпень 2021 року 1\~177,28 гривень на загальну суму 52\~068,84 гривень (довідка № 01/11-222/4 від 08.09.2023 року а.с. 56). Вказані відомості дослідженої бухгалтерської довідки позивачем на момент винесення рішення не спростовані, доказів, які б спростовували зазначені підрахунки не надано, а наведені в позові розрахунки були зазначені позивачем без урахування обов`язкових податків та зборів. Таким чином, загальна сума заборгованості станом на 08.09.2023 року складає 52\~068,84 гривень. Згідно пункту 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вказано, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що позивач не звільнений з підприємства відповідача у встановлений законом порядок, тому вимога про проведення розрахунку в повному обсязі, висловлена в заяві від 13.05.2023 року не була виконана відповідачем. Повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані сторонами докази, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону в розумінні їх належності та допустимості, - суд приходить до висновку, що примусовому стягненню з ДП «ВК «Краснолиманська» на користь [PERSON] підлягає заборгованість з нарахованих, але не виплачених при звільненні складових заробітку в сумі 52\~068,84 гривень з урахуванням утримання відповідачем прибуткового податку з громадян, внесків й інших обов`язкових платежів з цієї суми. Згідно з частиною першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до статті 2 КЗпП працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Надаючи оцінку обґрунтованості позовних вимог [PERSON] про стягнення з ДП ВК «Краснолиманська» заборгованості по заробітній платі в сумі 250\~209,81 гривень, суд вважає вимоги позивача підлягають частковому задоволенню в сумі 52\~068,84 гривень. В іншій частині позовних вимог слід відмовити. Суд, розглянувши справу, вирішивши питання, які відповідно до статті 264 ЦПК України підлягають з`ясуванню при ухваленні рішення, - присуджує до стягнення з ДП «ВК «Краснолиманська» суми коштів - нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, - при цьому зазначає наступне. Згідно з абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13 задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ст. 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України). Таким чином, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді заробітної плати, присудженої до стягнення, середнього заробітку, нарахованого на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 року справа № 180/683/13-ц). При зазначенні в резолютивній частині рішення висновку про оподаткування присуджених до стягнення сум, - суд враховує, що згідно матеріалів справи ДП «ВК «Краснолиманська» має перед [PERSON] обов`язок по виплаті заробітної плати згідно бухгалтерської довідки про заборгованість, де суми відображено вже з урахуванням проведених утримань податків, внесків й інших обов`язкових платежів. Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, [PERSON] від сплати судового збору в частині позову про стягнення заробітної плати звільнений відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються витрати на користь осіб, які їх понесли. Позов [PERSON] в частині стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено частково на суму 52 068,84 гривень, тобто на 19 % від заявлених вимог, тому розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь держави (поданий через Електронний суд) дорівнює 165,04 гривень (1073,60*0,8). На підставі вищевикладеного, ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 2, 19, 44, 47, 116, 233 КЗпП України,

Outcome: partial