Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-21 00:00:00

В жовтні 2021 року до Піщанського районного суду Вінницької області звернувся з позовною заявою Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова, в якій представник позивача просив суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова кошти в сумі - 217 574 (двісті сімнадцять тисяч п`ятсот сімдесят чотири) грн. 34 коп., що включає: 1) Основна сума боргу 182 136 (сто вісімдесят дві тисячі сто тридцять шість) грн. 04 коп.; 2) Збитки від інфляції (з урахуванням встановленого індексу інфляції) - 23 313 (двадцять три тисячі триста тринадцять) грн. 41 коп.; 3) 3% відсотки річних на суму вартості навчання за порушення строків відшкодування - 12 124 (дванадцять тисяч сто двадцять чотири) грн. 89 коп. Також позивач просить суд стягнути з відповідача на користь Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 263 (три тисячі двісті шістдесят три) грн. 62 коп. Ухвалою суду від 10 листопада 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження в цивільній справі за позовом Вінницького національного медичний університету ім. М.І. Пирогова до [PERSON] про стягнення вартості навчання, розгляд справи постановлено провести в порядку загального позовного провадження, почато по справі підготовче провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 09 червня 2022 року закрито підготовче провадження по справі, призначено розгляд справи по суті. В судове засідання 22 січня 2023 року, в якому завершився розгляд справи, сторони не з`явилися, однак їх уповноважені представники, представник позивача Лаврентьєва Ю.В. , та представник відповідача адвокат Куйдан О.І. надали суду заяви про розгляд справи без їх участі на підставі поданих суду доказів та з урахуванням наявних заяв по суті справи. При цьому, представник позивача наполягає на задоволенні позовних вимог в повному обсязі, представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. У відповідності до ч.1, ч.2ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. За загальним правилом ст.ст.15,16 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено наступне. У жовтні 2021 року представник Вінницького національного медичного університету імені М.І.Пирогова звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що між Вінницьким національним медичним університетом імені М.І. Пирогова та позивачем [PERSON] у зв`язку із її зарахуванням на навчання за державним замовленням, де навчання здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, було укладено Угоду про підготовку лікаря № 64 від 03 вересня 2012 року Позивач зазначає, що вимога щодо укладення угоди про підготовку лікаря передбачена пунктом 5 «Порядку про працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», затвердженого наказом МОЗ України № 367 від 25.12.1997 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 квітня 1998 року за №246/2686, яким визначено, що керівники вищих навчальних закладів освіти після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду. Укладена з відповідачем Угода про підготовку лікаря №64 відповідає формі, яка уміщена в додатку №1 до «Порядку про працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням». Позивач виконав взяті на себе зобов`язання згідно укладеної Угоди щодо забезпечення відповідної якісної теоретичної і практичної підготовки фахівця з вищою освітою, згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця, доказом того є успішна здача відповідачем державних іспитів та відповідно до наказу від 27.06.2019 року № 337, студентці 6-го курсу медичного факультету №1 ВНМУ ім. М.І. Пирогова [PERSON] присвоєно кваліфікацію «Лікаря» і видано диплом спеціаліста від 27 червня 2019 року серії [NUMBER] , а також сертифікат ліцензійного іспиту в галузі знань «Медицина» від 03.06.2019 року [NUMBER], які засвідчують, що відповідачка закінчила навчання у навчальному закладі. Відповідно до угоди, укладеної між позивачем і відповідачем, [PERSON] зобов`язувалась прибути після закінчення вищого навчального закладу освіти та інтернатури на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а, у разі відмови їхати за призначенням,- відшкодувати вартість навчання. Виконуючи вимоги пункту 8.3 «Порядку про працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням» та взяте на себе зобов`язання згідно з угоди, позивач забезпечив відповідачку місцем працевлаштування в державному секторі народного господарства, де вона зобов`язувалася відпрацювати не менше трьох років. Від розподілу та отримання направлення відповідач відмовилася. Отже, позивач взяті на себе зобов`язання, передбачені угодою, виконав у повному обсязі. Частиною другою статті 11 ЦК України передбачено - підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини. Вказував, що відповідачка свої зобов`язання порушила та належним чином не виконала, за направленням три роки не відпрацювала, відтак зобов`язана відшкодувати до Державного бюджету вартість навчання. Невідшкодування відповідачкою вартості навчання фактично призводить до завдання позивачу збитків на суму заявленого позову. Так, пунктами 1 та 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року за №77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» визначено, що вищі навчальні заклади України здійснюють підготовку спеціалістів: за рахунок коштів Державного бюджету України, республіканського бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів - за державним замовленням; за рахунок коштів відповідних юридичних та фізичних осіб - для роботи у недержавному секторі народного господарства; за рахунок власних коштів особи - для роботи у державному і недержавному секторі народного господарства (за бажанням). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання - ч.1 ст. 610 ЦК України. Стаття 629 ЦК України встановлює обов`язковість договору для виконання сторонами. Відповідач від розподілу та отримання направлення відмовилась, про що свідчить наявна в матеріалах справи її заява від 05 березня 2019 року. Отже, всупереч вищенаведеним нормам цивільного законодавства та вимогам ЗУ «Про вищу освіту», наказу МОЗ України № 367 від 25.12.97, постанови КМУ № 992 (в редакції на час виникнення спірних відносин), наказу Департаменту охорони здоров`я Вінницької ОДА №1222 від 05.07.2019, умов Угоди № 64 від 03.09.2012, відповідач за вказаним місцем направлення після закінчення інтернатури 30.01.2021 у розпорядження головного лікаря КП «Піщанська ЦРЛ» для роботи на посаді лікаря-інфекціоніста не з`явилася. Підтвердженням того є лист комунального підприємства «Піщанська центральна районна лікарня» Піщанської районної Ради від 02.02.2021 року № 30. З метою врегулювання спору в досудовому порядку, відповідачу було надіслано лист - вимогу від 12.02.2021 № 01/10-307 про добровільне відшкодування вартості навчання в сумі 182 136 (сто вісімдесят дві тисячі сто тридцять шість) грн. 04 коп. Відповідач на час звернення до суду вартість навчання до Державного бюджету не відшкодував і відповіді на лист-вимогу не надав. Ураховуючи вимоги ч. 2 ст. 625 ЦК України позивачем здійснено розрахунок суми компенсації інфляційних та 3% річних на суму вартості навчання за порушення строків відшкодування, яка разом з вартістю навчання становить - 217 574 (двісті сімнадцять тисяч п`ятсот сімдесят чотири) грн. 34 грн., що включає: 1) Основна сума боргу 182 136 (сто вісімдесят дві тисячі сто тридцять шість) грн. 04 коп.; 2) Збитки від інфляції (з урахуванням встановленого індексу інфляції) становлять 23 313 (двадцять три тисячі триста тринадцять) гривень 41 коп.; 3) 3% відсотки річних від простроченої суми становлять 12 124 (дванадцять тисяч сто двадцять чотири) гривні 89 коп. 05 січня 2022 року представник відповідача - адвокат Куйдан О.І. надіслав до суду пояснення на позовну заяву, в якому вказав про незгоду з позовними вимогами з огляду на те, що саме позивач не виконав умови угоди, оскільки в порушення «Порядку про працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», затвердженого наказом МОЗ України № 367 від 25.12.1997 року, його п.п.8.2-8.4., засідання комісії щодо направлення на роботу позивач не проводив, відповідач не була присутня на жодному засіданні щодо працевлаштування, оскільки згідно п.10 вказаного Наказу складаються списки персонального працевлаштування випускників в алфавітному порядку та протокол засідання державної комісії з працевлаштування випускників, які подаються на затвердження до Міністерства охорони здоров`я України відповідно до графіка. Підтвердженням проведення працевлаштування позивачем є дотримання п.п.8.2.-8.4., п.10, а також дотримання термінів, вказаних в Наказі №367, чого позивач не виконав. В додатках до позовної заяви відсутня карта направлення випускника, що підтверджує невиконання позивачем взятих на себе зобов`язань. відповідач вимушена була написати заяву на самостійне працевлаштування 05 березня 2019 року, оскільки позивач не дотримався умов наказу №367 щодо її працевлаштування і тим самим надав відповідачеві право шукати місце для працевлаштування самостійно. Таким чином, відповідач самостійно шукала місце для проходження інтернатури, проходила інтернатуру на базі КП "Піщанська центральна районна лікарня", здобула спеціальність "лікар-інфекціоніст", 30 січня 2021 року була звільнена згідно п.2 ст.36 КЗпП, що підтверджується записами у трудовій книжці відповідача. В період розпалу гострої респіраторної хвороби COVID-19 відповідач влаштувалася 10 березня 2021 року до КНП "Вінницький обласний клінічний Центр профілактики та боротьбі зі СНІДом Вінницької обласної ради", де працює понині, тим самим виконує свої зобов`язання в повному обсязі щодо відпрацювання трьох років, тобто працює в закладі охорони здоров`я комунальної форми власності. Крім цього, вказує представник відповідача, позивач не надав суду підтвердження отримання відповідачем листа-претензії та позовної заяви. Послався представник відповідача також на п.4 ч.2 ст.13 Закону України " Про освіту", зміни до якого набули чинності 01 січня 2017 року, згідно з ч.1 ст.64 Закону випускники вищих навчальних закладів вільні у виборі місця роботи, крім випадків, передбачених Законом, а вищі навчальні заклади не зобов`язані здійснювати працевлаштування випускників, а тому просив відмовити в задоволенні позовних вимог. 02 вересня 2022 року позивач надіслав суду відповідь на відзив представника відповідача Куйдана О.І. , в якій представник відповідача Лаврентьєва Ю.В. зазначила, що 22.08.2022 на адресу позивача булі надіслані пояснення на позовну заяву від представника відповідача Куйдана О. І. (хоча відповідно до ст. 178 ЦПК мають бути відзивом на позовну заяву) за вх. №115. Позивач - Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова відзив (пояснення) представника відповідача повністю не визнає та вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи або витребуваних судом доказів. Позивач наполягає, що виконав взяті на себе зобов`язання згідно укладеної Угоди щодо забезпечення відповідної якісної теоретичної і практичної підготовки фахівця з вищою освітою, згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця, доказом того є успішна здача відповідачем державних іспитів та відповідно до наказу від 27.06.2019 р. № 337 студентці 6-го курсу медичного факультету № 1 ВНМУ ім. М.І. Пирогова [PERSON] присвоєно кваліфікацію ЛІКАРЯ і видано Диплом спеціаліста від 27.06.2019 року серії С19 № 012190, а також сертифікат ліцензійного іспиту в галузі знань Медицина від 03.06.2019 року № 1232/2019, які засвідчують, що Відповідач закінчив навчання у Позивача. Відповідно до угоди, укладеної між Позивачем і Відповідачем, останній зобов`язувався прибути після закінчення вищого закладу освіти та інтернатури на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати вартість навчання (копії направлень знаходяться в матеріалах справи). |Виконуючи вимоги п. 8.3 Порядку та взяте на себе зобов`язання згідно Угоди. Позивач забезпечив останнього місцем працевлаштування в державному секторі народного господарства, де він зобов`язувався відпрацювати не менше трьох років. Від розподілу та отримання направлення відповідач відмовилася, про що свідчить заява від 05.03.2019. Даний факт відповідач визнає, а тому, відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України - обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Отже, позивач взяті на себе зобов`язання, передбачені Угодою виконав в повному обсязі, а відповідач свої зобов`язання порушив та належним чином не виконав, за направленням три роки не відпрацював, відтак відповідач зобов`язаний відшкодувати до Державного бюджету вартість навчання. 16 вересня 2022 року представник відповідача надав суду ще одні пояснення, в яких зазначив, що відповідно до ч. 2 ст. 43, ч. 2 ст. 95 Конституції України держава створює умови для підготовки кадрів за основними напрямами відповідно до суспільних потреб, на задоволення яких виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які бюджетні видатки держави. Виходячи з суспільних потреб та розмірів бюджетних призначень, визначених у законі про Державний бюджет України, формується державне замовлення на підготовку фахівців з вищою освітою за напрямами і спеціальностями відповідних освітньо-кваліфікаційних рівнів. Тому обсяги фінансування вищих державних і комунальних навчальних закладів за рахунок бюджетних коштів пов`язані передусім з підготовкою такої кількості фахівців з вищою освітою, яка визначається щорічно у державному замовленні. Згідно з ч. 2 ст. 44 Закону України "Про освіту" від 23 травня 1991 року № 1060-ХІІ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) вищі навчальні заклади здійснюють свою діяльність за державним контрактом (замовленням) та угодами як основною формою регулювання відносин між: навчальними закладами та підприємствами, установами, організаціями, громадянами. Відповідно ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року № 1060-ХІІ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Положеннями статті 56 Закону України "Про вищу освіту" від 17 січня 2002 року № 2984-ІІІ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що випускники вищих навчальних закладів вільні у виборі місця роботи. Випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником. Якщо випускник вищого навчального закладу навчався за кошти третьої особи, його працевлаштування здійснюється відповідно до укладеної між ними угоди. Відповідно до ст. 52 Закону України "Про освіту", на виконання Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77 "Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів", в редакції Указу Президента України від 16 травня 1996 року № 342 та ст. 197 Кодексу законів про працю України розроблено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992. У преамбулі Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням (постановою Кабінету Міністрів України № 992) вказано, що метою прийняття даного акта є забезпечення реалізації права на роботу за фахом випускниками вищих навчальних закладів. Відповідно до пунктів 4, 8 Постанови № 992 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду. Випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років. Виходячи з вищевикладеного надання державою особі безоплатної освіти передбачає виникнення права держави на результати трудової діяльності особи, яка здобула вищу освіту за державним замовленням, а у випускника виникнення обов`язку відпрацювати три роки з моменту укладення угоди з вищим навчальним закладом. Перелік випадків, коли випускник зобов`язаний відшкодувати до державного бюджету вартість навчання, наведений у п. 21 Порядку. Делеговане законодавство - система актів, прийнятих органами виконавчої влади (урядом, міністерствами, відомствами) на основі повноважень, наданих їм парламентом, з питань законодавчого регулювання. Між тим положення Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року № 1060-ХІІ та Закону України "Про вищу освіту" від 17 січня 2002 року № 2984-ІІІ не місять зобов`язальних норм права щодо відшкодування випускником до державного бюджету вартості навчання у випадку, встановленому у п. 14 Порядку, як і не містять делегованої норми права на прийняття Кабінетом Міністрів України положень про відшкодувати вартості навчання. Відсутність у вказаних законах обов`язку про відшкодування випускником вартості навчання є логічним виконанням положень ч. 3 ст. 53 Конституції України, якою встановлено, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, необхідно дійти до висновку про те, що Постанова № 992 не є тим нормативним актом, що встановлює обов`язок для випускників вищих навчальних закладів, які навчаються за кошти державного бюджету, відшкодувати вартість навчання, оскільки Законами № 2984-ІІІ і № 1060-ХІІ такого обов`язку не передбачено. На виконання цього ж порядку Кабінет Міністрів України не розробив і не затвердив Порядок визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов про працевлаштування. Відсутність Порядку визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов про працевлаштування унеможливлює визначення розміру вартості навчання, методологію встановлення сум, які можуть бути відшкодовані до державного бюджету, які витрати компенсувати замовникові, а відтак виключає можливість застосування до цих відносин положення Закону № 1060-ХІІ та Постанови № 992 в частині відшкодування вартості навчання та витрат. Наведені висновки узгоджуються із діями законодавця, який Законом України від 01 липня 2014 року № 1556-VII вніс зміни у Закон України «Про освіту» № 1060-ХІІ. Зокрема, ч. 2. ст. 52, якою визначався обов`язок відпрацювати три роки, виключено, чим усунено розбіжності в законодавстві щодо обов`язку відпрацювати за направленням. Окрім того, п. 12 Порядку хоча і зобов`язує керівників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти III - IV рівнів акредитації здійснюють чіткий контроль за своєчасним прибуттям випускників до місця проходження інтернатури, а закладів I - II рівнів акредитації - до місця роботи, про те не вповноважує на стягнення коштів навчання. Укладена між сторонами угода про підготовку лікаря підпадає під ознаки договору і домовленістю двох сторін, спрямовану на становлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, згідно ст. 626 ЦК України. За змістом укладеної угоди, Вінницький НМУ ім. Пирогова зобов`язався забезпечити якісну теоретичну і практичну підготовку фахівця з вищою освітою та після закінчення навчання працевлаштувати фахівця в державному секторі народного господарства, де він зобов`язаний відпрацювати не менше 3-х років, студент зобов`язаний оволодіти всіма видами професійної діяльності, прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення та відпрацювати не менше 3-х років, а в разі відмови їхати за призначенням відшкодувати додержавного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Вказана угода не передбачає відшкодування витрат на навчання на користь навчального закладу, термінів виконання грошового зобов`язання. Окрім того суду необхідно прийняти до уваги, що на підставі Закону N 1556-VII ( 1556-18 ) від 01.07.2014 ч.2 ст. 52 Закону України « Про освіту», яким передбачено 3-х річний обов`язок відпрацювання за направленням виключено. Згідно ч.2 ст. 5 ЦК України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність. Отже внесення змін до ст. 52 Закону України « Про освіту» має зворотну дію і скасовує цивільну відповідальність відповідача. Окрім того, слід зазначити, що положення ст. 52 закону України «Про освіту» (в редакції, що існувала на час укладення угоди між сторонами.), порушували конституційне право громадянина на вільний вибір праці (в тому числі і місця роботи), яке закріплено в статті 43 Конституції України, яка є нормою прямої дії Згідно окремої думки судді Великої Палати Верховного Суду Штелик С.П. на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 607/3693/17 (провадження № 14-151цс20) за позовом Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» про стягнення коштів за навчання. Виплата стипендії студентові не є складовою освітніх послуг, які надає заклад освіти, тому отриману випускником вищого навчального закладу під час навчання академічну стипендію не слід вважати такою, що входить до складу витрат, які випускник такого закладу має компенсувати замовникові його навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням. Погоджені учасниками справи умови спірної угоди не передбачають обов`язку студента (випускника) відшкодувати вартість навчання за порушення умови про відпрацювання трьох років за направленням. Також відповідач звертає увагу суду на те, що позивач взагалі не виконав умови угоди, оскільки згідно Наказу МОЗ України № 367 від 25.12.1997 року "Про затвердження Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням " передбачено пунктами 8.2-8.4 порядок отримання направлення: " 8.2. За рік до закінчення навчання, не пізніше 1 серпня кожного року державні замовники відповідно до кількості замовлених спеціалістів подають до Міністерства охорони здоров`я України і закладів освіти перелік конкретних місць працевлаштування та умов, які вони зобов`язуються створити випускникам наступного року (забезпеченість житлом, розмір заробітної плати, інші соціальні гарантії). П. 8.3. Керівництво вищих закладів освіти за рік до закінчення навчання пропонує випускникові посади відповідно до укладеної угоди з урахуванням конкретних місць працевлаштування надісланих державними замовниками. При цьому оформляється картка працевлаштування випускника (додаток 2) у двох примірниках. Перший примірник зберігається у вищому закладі освіти, другий - надсилається державному замовникові. П. 8.4. визначення місця працевлаштування персонально кожного випускника вищого медичного (фармацевтичного) закладу освіти проводиться комісією з працевлаштування випускників не пізніше ніж за 4 місяці до закінчення ними державного вищого закладу освіти. До складу цієї комісії входять: ректор закладу освіти - голова комісії, проректори, декани, завідувачі кафедр, представники студентського самоврядування та студентської профспілки, відповідальні працівники Міністерства охорони здоров`я України та установ, що є державними замовниками, які мають повноваження вирішувати усі питання, що виникають під час визначення місця працевлаштування випускників. Голова комісії зобов`язаний не пізніше ніж за 2 тижні повідомляти державним замовникам про час роботи комісії і забезпечувати належні умови для її роботи. Комісія з персонального працевлаштування випускників забезпечує виконання плану та направлення на роботу усіх випускників відповідно до спеціальності, набутої у навчальному закладі, з урахуванням сімейного стану, стану здоров`я випускника, членів його сім`ї, академічної успішності, активності у науково-дослідній роботі і громадській роботі та побажань. Комісія знайомиться з даними випускника, заслуховує та обговорює рекомендації про найбільш доцільне направлення його на роботу, а також особисті побажання випускника щодо майбутньої спеціальності і місця роботи. Комісія знайомиться з даними випускника, заслуховує та обговорює рекомендації про найбільш доцільне направлення його на роботу, а також особисті побажання випускника щодо майбутньої спеціальності і місця роботи. Пропозиція випускникові про направлення на роботу робиться від імені комісії її головою. Проте засідання комісії щодо направлення на роботу Позивач не проводив, відповідач не була присутня на жодному засіданні щодо працевлаштування, оскільки згідно п.10 Наказу МОЗ України № 367 від 25.12.1997 року складаються " Списки персонального працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти III і IV рівнів акредитації в алфавітному порядку та протокол засідання державної комісії з працевлаштування випускників подаються на затвердження до Міністерства охорони здоров`я України відповідно до графіка. " Підтвердженням проведення працевлаштування Позивачем являється дотримання п.8.2-8.4, п.10, а також дотримання термінів, вказаних в Наказі МОЗ України № 367 від 25.12.1996 року, чого Позивач не виконав. Окрім того, в додатках до позовної заяви відсутня Карта направлення випускника, передбачена п.8.3 Наказу, що підтверджує невиконання взятих на себе зобов`язань Позивачем. Відповідач вимушена була написати заяву про самостійне працевлаштування 05.03.2019 року, оскільки Позивач не дотримався умов Наказу № 367 щодо працевлаштування і тим самим надав право Відповідачу самостійно шукати місце працевлаштування після закінчення навчання, що фактично підтверджує неналежне виконання умов Угоди №64 з боку Позивача. Після закінчення ВНМУ імені М. Пирогова Відповідач самостійно шукала заклад охорони здоров`я для проходження інтернатури. 12 травня 2023 року представник відповідача адвокат Куйдан О.І. надав суду заяву про застосування позовної давності, в якій зазначив, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257-258 ЦКУ встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а щодо окремих видів вимог, зокрема про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність строком в один рік. Згідно ст. 261 ЦКУ перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Починаючи з вересня 2019 року інститут фактично знав про своє порушене право, проте не заявляв про це, і саме з цього моменту і починається перебіг позовної давності. Згідно з ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до законодавства не можна застосовувати позовну давність на кожний місячний платіж, ігноруючи позовну давність на все кредитне зобов`язання, оскільки це буде порушення логічної побудови системи норм Цивільного кодексу України. 19 травня 2023 року представник позивача Лаврентьєва Ю.В. надала суду заперечення на заяву представник відповідача адвокат Куйдан О.І. про застосування строків позовної давності, зауваживши, що право вимоги у позивача з`явилося 30 січня 2021 року, коли відповідач не з`явилася на роботу до КП "Піщанська ЦРЛ" для подальшого відпрацювання на посаді лікаря-інфекціоніста трьох років згідно укладеної з університетом угоди №64. До суду позивач звернувся у жовтні 2021 року, тому позовну заяву було подано в межах строку позовної давності, визначених ЦК України у спосіб та порядок, встановлені ЦПК. Таким чином, судом встановлено, що 03 вересня 2012 року між Вінницьким національним медичним університетом ім. М.І. Пирогова та [PERSON] було укладено Угоду про підготовку лікаря №64 на виконання п. 5 «Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за держаним замовленням», затвердженого Наказом МОЗ України від 25.12.1997 №367. Укладення угоди про підготовку лікаря було вчинено на виконання пункту 5 «Порядку про працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», затвердженого наказом МОЗ України № 367 від 25.12.1997 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 квітня 1998 року за №246/2686, яким визначено, що керівники вищих навчальних закладів освіти після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду. Крім того, відповідно до направлення №183 від 18 липня 2012 року №9-6/213, [PERSON] була направлена управлінням охорони здоров`я Миколаївської обласної державної адміністрації у відповідності до Постанови КМУ від 29 червня 1999 року №1159 "Про підготовку фахівців для роботи в сільській місцевості" та квотою цільового прийому сільської молоді до вищих медичних (фармацевтичних) навчальних закладів МОЗ України ІV рівня акредитації на 2012 рік на навчання за спеціальністю лікувальна справа. Після закінчення навчального закладу [PERSON] повинна бути направлена для роботи по спеціальності в один із лікувальних закладів, розташованих у сільській місцевості Кривоозерського району Миколаївської області ( а.с.6 т.1). Укладена з відповідачем Угода про підготовку лікаря №64 відповідає формі, яка уміщена в додатку №1 до «Порядку про працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням» ( а.с.5 т.1). Відповідно до вищевказаної Угоди, Вінницький національний медичний університет імені М.І. Пирогова зобов`язується забезпечити студентові: якісну теоретичну і практичну підготовку спеціаліста з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця; після закінчення навчання та одержання випускником відповідної кваліфікації забезпечити місцем працевлаштування в державному секторі народного господарства. Студент зобов`язується: виконувати Правила внутрішнього розпорядку університету, закони України; оволодіти теоретичними знаннями та практичними навичками, що передбачені вимогами відповідних кваліфікаційних характеристик фахівця і його майбутньої професійної діяльності лікаря; прибути після закінчення вищого закладу освіти та інтернатури на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років; у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку за цінами на момент припинення Угоди. Позивач виконав взяті на себе зобов`язання згідно укладеної Угоди щодо забезпечення відповідної якісної теоретичної і практичної підготовки фахівця з вищою освітою, згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця, доказом того є успішна здача відповідачем державних іспитів та відповідно до наказу від 27.06.2019 року № 337, студентці 6-го курсу медичного факультету №1 ВНМУ ім. М.І. Пирогова [PERSON] присвоєно кваліфікацію «Лікаря» і видано диплом спеціаліста від 27 червня 2019 року серії [NUMBER] , а також сертифікат ліцензійного іспиту в галузі знань «Медицина» від 03.06.2019 року [NUMBER], які засвідчують, що відповідачка закінчила навчання у навчальному закладі ( а.с. 7-9 т.1). Відповідно до угоди, укладеної між позивачем і відповідачем, [PERSON] зобов`язувалась прибути після закінчення вищого навчального закладу освіти та інтернатури на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а, у разі відмови, їхати за призначенням,- відшкодувати вартість навчання. Виконуючи вимоги пункту 8.3 «Порядку про працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням» та взяте на себе зобов`язання згідно з угоди, позивач забезпечив відповідачку місцем працевлаштування в державному секторі народного господарства, де вона зобов`язувалася відпрацювати не менше трьох років. Від розподілу та отримання направлення відповідач відмовилася, що доводиться її заявою від 05 березня 2019 року на а.с.10 т.1. Отже, позивач взяті на себе зобов`язання, передбачені угодою, виконав у повному обсязі. Частиною другою статті 11 ЦК України передбачено - підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини. Натомість відповідач [PERSON] свої зобов`язання порушила та належним чином не виконала, за направленням три роки не відпрацювала, відтак зобов`язана відшкодувати до Державного бюджету вартість навчання. Невідшкодування відповідачкою вартості навчання фактично призводить до завдання позивачу збитків на суму заявленого позову. Так, пунктами 1 та 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року за №77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» визначено, що вищі навчальні заклади України здійснюють підготовку спеціалістів: за рахунок коштів Державного бюджету України, республіканського бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів - за державним замовленням; за рахунок коштів відповідних юридичних та фізичних осіб - для роботи у недержавному секторі народного господарства; за рахунок власних коштів особи - для роботи у державному і недержавному секторі народного господарства (за бажанням). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання - ч.1 ст. 610 ЦК України. Стаття 629 ЦК України встановлює обов`язковість договору для виконання сторонами. Отже, всупереч вищенаведеним нормам цивільного законодавства та вимогам ЗУ «Про вищу освіту», наказу МОЗ України № 367 від 25.12.97, постанови КМУ № 992 (в редакції на час виникнення спірних відносин), наказу Департаменту охорони здоров`я Вінницької ОДА №1222 від 05.07.2019, умов Угоди № 64 від 03.09.2012, відповідач за вказаним місцем направлення після закінчення інтернатури 30.01.2021 у розпорядження головного лікаря КП «Піщанська ЦРЛ» для роботи на посаді лікаря-інфекціоніста не з`явилася. Підтвердженням того є лист комунального підприємства «Піщанська центральна районна лікарня» Піщанської районної Ради від 02.02.2021 року № 30 на а.с. 14 т.1, а також наказ №1222 від 05 липня 2019 року про зарахування в інтернатуру [PERSON] ( а.с.11 т.1), направлення від 30 липня 2019 року на а.с.12 т.1, наказ про зарахування на посаду лікаря-інтерна з " інфекційних хвороб" на а.с.13 т.1. Викладене позивачем також доводиться відомостями трудової книжки [NUMBER] [PERSON] , наданої представником відповідача на а.с.54-56. З метою врегулювання спору в досудовому порядку, відповідачу було надіслано рекомендований лист- вимогу від 12.02.2021 № 01/10-307 про добровільне відшкодування вартості навчання в сумі 182 136 (сто вісімдесят дві тисячі сто тридцять шість) грн. 04 коп. 9 а.с.15 т.1). Відповідач на час звернення до суду вартість навчання до Державного бюджету не відшкодував і відповіді на лист-вимогу не надав. Ураховуючи вимоги ч. 2 ст. 625 ЦК України позивачем здійснено розрахунок суми компенсації інфляційних та 3% річних на суму вартості навчання за порушення строків відшкодування, яка разом з вартістю навчання становить - 217 574 (двісті сімнадцять тисяч п`ятсот сімдесят чотири) грн. 34 грн., що включає: 1) Основна сума боргу 182 136 (сто вісімдесят дві тисячі сто тридцять шість) грн. 04 коп.; 2) Збитки від інфляції (з урахуванням встановленого індексу інфляції) становлять 23 313 (двадцять три тисячі триста тринадцять) гривень 41 коп.; 3) 3% відсотки річних від простроченої суми становлять 12 124 (дванадцять тисяч сто двадцять чотири) гривні 89 коп. ( а.с.18,144-148 т.1). Відповідно до ст.15ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків (ст. 16 ЦК України). На момент укладання угоди про підготовку лікаря діяв Закон України «Про освіту» та «Порядок про працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснюється за державним замовленням», затверджений наказом МОЗ України №367 від 25.12.1997, зареєстрований в МЮУ 15.04.1998 № 246/2686, пунктом 5 якого яким визначено, що керівники вищих навчальних закладів після зарахування на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 03.09.2012 між Вінницьким національним медичним університетом ім. М.І. Пирогова та [PERSON] було укладено Угоду про підготовку лікаря № 64 на виконання п. 5 «Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за держаним замовленням» затвердженого Наказом МОЗ України від 25.12.1997 №367. Таким чином, Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова є навчальним закладом державної форми власності і є розпорядником коштів, які були перераховані йому з Державного бюджету України, а тому він є належним позивачем за даним позовом. Отже, позивач виконав взяті на себе зобов`язання згідно укладеної Угоди щодо забезпечення відповідної якісної теоретичної і практичної підготовки фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця, доказом чого є успішна здача відповідачем державних іспитів. Частиною 2 ст.52 Закону України«Про освіту» (в редакції станом на 03.09.2012) передбачено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Крім того, в Угоді про підготовку лікаря №64 від 03.09.2012 зазначено, що студент зобов`язується: виконувати Правила внутрішнього розпорядку університету, закони України; оволодіти теоретичними знаннями та практичними навичками, що передбачені вимогами відповідних кваліфікаційних характеристик фахівця і його майбутньої професійної діяльності лікаря; прибути після закінчення вищого закладу освіти та інтернатури на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років; у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку за цінами на момент припинення Угоди. Згідно п. п. 1, 2 Указу Президента України від 23січня 1996року за№77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» установити, що вищі навчальні заклади України здійснюють підготовку спеціалістів: за рахунок коштів Державного бюджету України, республіканського бюджету АР Крим та місцевих бюджетів - за державним замовленням; за рахунок коштів відповідних юридичних та фізичних осіб - для роботи у недержавному секторі народного господарства; за рахунок власних коштів особи - для роботи у державному і недержавному секторі народного господарства (за бажанням). Установити, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання. Вручення випускникові диплома про закінчення вищого закладу освіти, направлення на роботу та видача належних йому коштів, які перераховані до вищого закладу освіти замовником, здійснюється протягом семи днів після закінчення ним вищого закладу освіти. Направлення на роботу є підставою для укладення трудового договору між випускником і замовником. На керівників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти покладається персональна відповідальність за своєчасне вручення випускникові диплома, направлення на роботу або довідки про надання можливості самостійного працевлаштування (п. 20 «Порядок про працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснюється за державним замовленням»). Розірвати угоду, передбачену пунктом 5 цього Положення, випускник має право з таких причин: - встановлення інвалідності I або II групи, внаслідок чого випускник не може стати до роботи за місцем призначення; - встановлення інвалідності I або II групи у дружини (чоловіка) випускника, у одного з батьків (або осіб, які замінюють батьків) випускника; - якщо випускник - вагітна жінка, мати або батько, які мають дитину у віці до трьох років або дитину, яка згідно з медичним висновком потребує догляду (до досягнення нею шестирічного віку); одинока мати або батько, які мають дитину до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; - у разі проходження чоловіком (дружиною) військової служби (крім строкової), в тому числі за контрактом, на посадах рядового, сержантського й старшинського складу, прапорщиків, мічманів та офіцерів у Збройних Силах, Національній гвардії, Прикордонних військах, Службі безпеки, а також інших військових формуваннях, створених відповідно до законодавства України, та служби в органах внутрішніх справ поза місцем розташування замовника; - у разі вступу випускників вищих закладів освіти I - II рівнів акредитації до вищих закладів освіти III - IV рівнів акредитації. У цих випадках за рішенням комісії з працевлаштування випускників видається довідка про надання можливості самостійного працевлаштування (додаток 4). Пунктом 21 Порядку про працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснюється за державним замовленням, визначено, що випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням. У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у п. 9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Пунктом 14 Порядку визначено, що замовники (у даному випадку - держзамовлення) можуть власним коштом надавати студентам матеріальну допомогу, а також встановлювати доплати до державної стипендії, визначеної для відповідної спеціальності, курсу, закладу освіти. Граничні розміри зазначених виплат не обмежуються. Такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 23 січня 2018 року (справа № 607/9099/15-ц), від 19 вересня 2018 року (справа № 607/3690/17), від 31 жовтня 2018 року (справа № 607/3681/17-ц) від 15 травня 2019 року (справа № 598/760/17), від 30 січня 2019 року (справа № 607/3682/17), від 26 червня 2019 року (справа № 607/7122/17-ц) та у пунктах 101-108 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року (справа № 607/3693/17). Щодо вирішення питання про застосування до спірних правовідносин норм права, Велика Палата Верховного Суду у пунктах 69-72 постанови від 26 січня 2021 року у справі №607/3693/17 (провадження № 14-151цс20) зазначила таке. Якщо частина друга статті 52 Закону України «Про освіту» 1991 року була чинною на час вступу студента до вищого навчального закладу, та особа, яка претендує на отримання вищої освіти, добровільно підписала угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, навчалася за кошти державного бюджету, погодилася відшкодувати вартість цього навчання, погодилася на працевлаштування її відповідним навчальним закладом на умовах зазначеної угоди та отримала направлення на роботу, то у разі відмови цієї особи відпрацювати відповідно до умов зазначеної угоди встановлений термін відпрацювання заклад освіти, який забезпечив відповідне навчання цієї особи, може в судовому порядку стягнути з неї кошти за навчання. Як зазначається в рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999року№1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) вказано, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Оскільки частина друга статті 52 Закону України «Про освіту» 1991 року, була чинною у такій редакції на час виникнення правовідносин сторін цього спору, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення угоди від 03.09.2012, регулюються саме нею. Положення частини першої статті 58 Конституції України та частини другої статті 5 ЦКУкраїни щодо зворотності дії в часі закону, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи, в даному разі потрібно розуміти так, що особа звільняється від встановленої законом цивільної відповідальності, в тому разі коли така відповідальність закріплена лише скасованим законом, однак скасування закону, який передбачає цивільну відповідальність особи, за загальним правилом не звільняє її від цивільної відповідальності на користь контрагента, якщо така відповідальність закріплена і в чинному цивільно-правовому договорі, укладеному цією особою. Відповідач, підписуючи угоду № 64 від 03.09.2012, погодилася на працевлаштування її навчальним закладом, отримала направлення на роботу та, навчаючись за кошти державного бюджету, погодилася відшкодувати вартість свого навчання у разі відмови відпрацювати не менше трьох років. Однак, відповідач [PERSON] не дотрималася вимог законодавства та угоди № 64 від 03.09.2012 в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення навчального закладу, в якому навчалася за держзамовленням, протягом трьох років (відповідно до направлення на роботу). Також суд враховує, що Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 20.09.2021 у справі № 607/11542/16-ц дійшов висновку, що оскільки частина друга статті 52 Закону України «Про освіту» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та вищезазначені нормативно-правові акти, які передбачали обов`язок студента відпрацювати за направленням, були чинними, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 03.09.2012, регулюються саме ними. Крім того, пунктом 21 Порядку працевлаштування №367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати на освіту, тобто і виплати академічної стипендії. Відповідно до пункту 4 Порядку призначення і виплати стипендій, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12липня 2004року №882«Питання стипендіального забезпечення» (в редакції, чинній на дату укладення угоди від 01 вересня 2006 року, далі - Порядок призначення і виплати стипендій) особам, зазначеним у пункті 1 Порядку призначення і виплати стипендій, можуть призначатися академічні або соціальні стипендії, а окремим категоріям цих осіб можуть призначатися одночасно академічні і соціальні стипендії. Відповідно до пункту 1 Порядку призначення і виплати стипендій його дія поширюється на осіб, які навчаються у навчальних закладах та наукових установах за рахунок коштів загального фонду державного бюджету, у навчальних закладах, що перебувають у власності Автономної Республіки Крим, та комунальних навчальних закладах за рахунок коштів відповідних бюджетів. Пункт 6 Порядку призначення і виплати стипендій передбачав, що соціальні стипендії призначаються студентам і курсантам, які потребують соціального захисту та яким за підсумками навчання не призначена академічна стипендія. Підставою для призначення соціальної стипендії є наявність в особи права на отримання державних пільг і гарантій, установлених законами для відповідних категорій громадян. Пункт 1 Порядку призначення і виплати стипендій (в чинній редакції, далі - чинна редакція Порядку призначення і виплати стипендій) передбачає, що його дія поширюється на осіб, які навчаються у навчальних закладах або наукових установах (далі - навчальні заклади) за державним (регіональним) замовленням за рахунок коштів загального фонду державного (відповідного місцевого) бюджету, зокрема, студентів денної форми навчання вищих навчальних закладів I-IV рівня акредитації (наукових установ) (далі - студенти) (підпункт 2). Відповідно до пункту 4 чинної редакції Порядку призначення і виплати стипендій особам, визначеним пунктом 1 цього Порядку, призначаються такі стипендії: 1) академічні, зокрема, особам, зазначеним у підпункті 2 пункту 1 цього Порядку - за результатами навчання у закладах вищої освіти (наукових установах); 2) соціальні - на підставі законів, що встановлюють державні пільги і гарантії щодо призначення соціальних стипендій для окремих категорій громадян. З наведених норм випливає, що студентам, які навчаються за державним замовленням у закладах вищої освіти державної або комунальної власності, призначається академічна стипендія за результатами навчання з урахуванням критеріїв, визначених Кабінетом Міністрів України, або соціальна стипендія як частина державних пільг і гарантій. Таким чином, витрати на виплату академічної стипендії включаються до витрат на підготовку за державним замовленням одного фахівця. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Отже, стипендія, надана фізичній особі як засіб до існування, належить до особистих майнових виплат, яка виплачується громадянинові і не підлягає поверненню. Водночас академічна стипендія призначається студентам як засіб заохочення академічної успішності і не ставить на меті забезпечення студента засобами для існування, на відміну від соціальної стипендії, яка призначається студенту саме як частина державної допомоги, тобто надається саме як засіб до існування. Враховуючи викладене, академічні стипендії, які сплачуються студентам закладів вищої освіти, належать до категорії витрат на навчання таких студентів, які за наявності на те підстав підлягають компенсації замовникові відповідного навчання. Згідно довідки № 18/2127 від 16 вересня 2021 року про стан заборгованості [PERSON] , загальна заборгованість по оплаті вартості навчання становить 217574 грн. 34 коп. , з яких 182136, 04 грн. основна сума боргу, 23313, 41 індекс інфляції, 3% - 12124,89 грн. ( розрахунок заборгованості на а.с.18 т.1). До основного боргу входить виплачена стипендія 8797,84 грн. ( а.с.144-146 т.1). На адресу відповідача позивачем направлено рекомендований лист-вимогу № 01/10-307 від 12 лютого 2021 року, згідно якого запропоновано [PERSON] відшкодувати вартість навчання в сумі 182136, 04 грн., що підтверджується квитанцією ФН 3000370835 від 12 лютого 2021 року. Оскільки позивачем виконані повністю взяті на себе зобов`язання згідно укладеної Угоди про підготовку лікаря №64 від 03.09.2012, а відповідач [PERSON] не дотрималася вимог законодавства та вказаної угоди в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення навчального закладу, в якому навчалася за держзамовленням, протягом трьох років (відповідно до направлення на роботу), тому позовні вимоги в частині відшкодування вартості навчання у розмірі 182136, 04 грн. (вартість навчання разом з виплаченою стипендією ) підлягають задоволенню. Згідно з ч.2 ст.625ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо іншій розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України в постанові №6-2168цс-15 від 30.03.2016, за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Згідно з довідкою про розрахунок інфляційних витрат та 3% відсотків річних вартості навчання від 31 серпня 2022 року на а.с.147 т.1, позивачем здійснено розрахунок індексу інфляції у розмірі 23313,41 грн. та 3% річних від простроченої суми у розмірі 12124,89 грн. за період з 01.09.2019 по 01.08.2021 років. Дослідивши розрахунки суми інфляційних збитків, встановлено, що вони відповідають вимогам законодавства та суд вважає їх правильними. Суд відхиляє доводи представника відповідача щодо відсутності у [PERSON] порушень умов Угоди про підготовку лікаря та обов`язку відповідача відпрацьовувати три роки, як такі, що спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Будь-яких належних доказів у спростування позовних вимог відповідач суду не надав. Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, то суд зазначає наступне. Згідно із ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Статтею 253ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Статтею 257ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Заява представника відповідача мотивована тим, що з вересня 2019 року інститут фактично знав про своє порушене право, проте не заявляв про це, і саме з цього моменту і починається перебіг позовної давності, проте відповідач не прибула на роботу до КП "Піщанська ЦРЛ" 30 січня 2021 року і саме з цього дня у позивача з`явилося право вимоги до відповідача, позовну заяву подано до суду 11 жовтня 2021 року, отже підстави до застосування позовної давності у даних правовідносинах відсутні. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд також стягує з відповідача на користь позивача сплачений платіжним дорученням № 4234 від 20 вересня 2021 року судовий збір в сумі 3263,62 гривень. Враховуючи складність даної справи, у відповідності до ч. 6 ст. 259 ЦПК України, суд приходить до висновку, що складання повного рішення суду слід відкласти не більш як десять днів з дня закінчення розгляду справи з метою забезпечення процесуальних прав та інтересів учасників процесу, вважає за необхідне проголосити вступну та резолютивну частину рішення в судовому засіданні 22 січня 2024 року, в якому закінчився розгляд справи. На підставі наведеного та

Outcome: approved