Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-21 00:00:00

У червні 2023 року Державна служба України з безпеки на транспорті звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок незаконного звільнення працівника. В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.07.2021 у справі № 300/294/20 задоволено позов [PERSON] до Державної служби України з безпеки на транспорті про скасування висновку щодо результатів оцінювання службової діяльності та наказу від 09.12.2019 № 2067-к «Про звільнення [PERSON] », а саме: - визнано протиправним та скасовано висновок щодо результатів оцінювання результатів службової діяльності державних службовців Державної служби України з безпеки на транспорті, які займають посади Державної служби категорії «Б» і «В» у 2019 році, затвердженого наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 02.12.2019 № 2044-к, складений щодо начальника Управління Укртрансбезпеки у Івано-Франківській області [PERSON] ; - визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 09.12.2019 № 2067-к «Про звільнення [PERSON] »; - визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з безпеки на транспорті 16.03.2020 № 298-к від «Про внесення змін до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 09.12.2019 року № 2067-к»; - поновлено [PERSON] з 17.03.2020 на посаді начальника Управління Укртрансбезпеки у Івано-Франківській області; - стягнено з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 312516,95 грн. Ухвалою від 22.07.2021 Івано-Франківським окружним адміністративним судом рішення допущено до негайного виконання в частині поновлення [PERSON] на посаді начальника Управління Укртрансбезпеки у Івано-Франківській області та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 19474,35 грн. Восьмим апеляційним адміністративним судом 16.02.2022 прийнято постанову, згідно з якою апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті залишено без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.07.2021, - без змін. На виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.07.2021 у справі № 300/294/20, Державною службою України з безпеки на транспорті здійснено виплату незаконно звільненому працівнику 04.08.2021 та 30.03.2022 перераховано 312516,95 грн., з урахуванням податків та зборів, що обов`язково утримуються із заробітної плати. Розпорядженням Кабінету Міністрів від 27.11.2019 № 1121-р Головою Державної служби України з безпеки на транспорті призначено Погорілого Олександра Вікторовича. Зі змісту наказу Укртрансбезпеки від 09.12.2019 № 2067-к «Про звільнення [PERSON] » вбачається, що рішення про звільнення [PERSON] було прийнято та реалізовано саме [PERSON] , як керівником суб`єкта призначення. Саме вищевказаний наказ був предметом розгляду справи № 300/294/20, за результатами розгляду якої був визнаний протиправним та скасований, що й слугувало підставою для поновлення [PERSON] на посаді та виплати присудженого розміру вимушеного прогулу. Враховуючи те, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.07.2021 у справі № 300/294/20, яке набрало законної сили, встановлено незаконність індивідуального акта про звільнення з посади [PERSON] , а з Державного бюджету за рішенням суду, яким визнано протиправним звільнення з посади та стягнуто на користь поновленого працівника суму вимушеного прогулу, сплачено кошти, відтак існує зв`язок між наслідком у вигляді сплати Укртрансбезпекою бюджетних коштів на користь [PERSON] та діями [PERSON] , які до цього призвели, а саме прийняття рішення про звільнення працівника з посади, підписання наказу (який у подальшому було визнано протиправним та скасовано). Добровільно [PERSON] не відшкодував на користь Державної служби України з безпеки на транспорті матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок незаконного звільнення працівника в розмірі 312516,95 грн. У зв`язку з викладеним позивач вимушений звернутись до суду з вказаним позовом, у якому просив стягнути з [PERSON] на користь Державної служби України з безпеки на транспорті матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок незаконного звільнення працівника в розмірі 312516,95 грн. Ухвалою суду від 14.07.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 31.10.2023 закрито підготовче провадження по справі та призначено судове засідання по суті. Представник позивача Державної служби України з безпеки на транспорті Сусло Л.Т. у судовому засіданні, яке проводилось в режимі відеоконференції, позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні, з підстав вказаних у позовній заяві. Відповідач [PERSON] , який своєчасно та належним чином повідомлявся про дату, час та місце проведення судового засідання, до суду не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Раніше надав до суду два відзиви на позовну заяву, відповідно до яких просить відмовити у позові Державної служби України з безпеки на транспорті до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок незаконного звільнення працівника, а також застосувати позовну давність до вказаних позовних вимог. В обґрунтування відзиву зазначив, що покладення обов`язку відшкодувати завдану державі шкоду саме на відповідача є необґрунтованим, оскільки він, будучи керівником державного органу та підписуючи наказ від 09.12.2019 за №\~2067-к «Про звільнення [PERSON] » та від 16.03.2020 за № 298-к «Про внесення змін до наказу від 09.12.2019 за № 2067-к про звільнення», лише виконав вимоги закону за наявності негативного висновку оцінювання державного службовця і не мав можливості цей наказ не підписувати. Крім того зауважив, що рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.07.2021 у справі № 300/294/20 набрало законної сили 16.02.2022, середній заробіток за час вимушеного прогулу був сплачений [PERSON] наприкінці березня 2022 року, а позовна заява надійшла до суду лише 26.06.2023. При цьому для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Відтак вказана позовна заява була подана до суду після спливу строку позовної давності, встановленого ч. 3 ст. 233 КЗпП. На підставі викладеного відповідач заявив про застосування судом позовної давності та просив відмовити у позові з вказаної підстави. Представник позивача Державної служби України з безпеки на транспорті надав до суду відповідь на відзив на позовну заяву, відповідно до якої зауважив, що відповідач неправильно тлумачить норми матеріально права. Наголосив на тому, що оцінка правомірності дій відповідача вже надана рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.07.2021 у справі № 300/294/20, яким визнано протиправним та скасовано наказ від 09.12.2019 № 2067-к «Про звільнення [PERSON] » з посади начальника Управління Укртрансбезпеки у Івано-Франківській області. Обсяг завданої шкоди чітко визначений сумою виплаченою незаконно звільненій особі і не потребує дослідження. Відтак, обставини визнання протиправним та скасування наказу про звільнення [PERSON] не підлягають доказуванню, оскільки були встановлені у рішенні суду, яке набрало законної сили. Як керівник центрального органу виконавчої влади [PERSON] мав право перевірити законність і обґрунтованість всіх наказів, які були подані йому на підпис, мав право скасувати накази, що не відповідали вимогам діючого законодавства, проводити перевірки відповідності діючому законодавству документів, що надаються йому на підпис. Крім того, як керівник центрального органу виконавчої влади [PERSON] мав обов`язок підписувати тільки ті накази, що відповідали діючому законодавству. Стосовно строку звернення з позовом до суду зауважив, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (дію карантину продовжено до 30.06.2023). Відтак підстав для застосування позовної давності немає. Суд, вислухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини і перевіривши їх доказами, приходить до наступних висновків. Відповідно до копії наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 02.12.2019 № 2044-к, затверджено висновок щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців Державної служби України з безпеки на транспорті, які займають посади державної служби категорій «Б» і «В», у 2019 році». Наказ підписано в.о. голови Державної служби України з безпеки на транспорті [PERSON] . Згідно з копією наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 09.12.2019 № 2067-к «Про звільнення [PERSON] », [PERSON] , начальника Управління Укртрансбезпеки в Івано-Франківській області, звільнено із займаної посади у зв`язку з отриманням державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності у перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, відповідно до пункту 3 частини першої та частини п`ятої статті 87 Закону України «Про державну службу». Наказ підписано головою Державної служби України з безпеки на транспорті Погорілим\~О. Відповідно до копії наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 16.03.2020 № 298-к, внесено зміни до наказу від 09.12.2019 № 2067-к, а саме: до пункту 2 наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 09.12.2019 № 2067-к «Про звільнення [PERSON] ». Наказ підписано головою Державної служби України з безпеки на транспорті Погорілим О. Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 липня 2021 року у справі № 300/294/20 частково задоволено позов [PERSON] до Державної служби України з безпеки на транспорті про скасування висновку щодо результатів оцінювання службової діяльності, визнання протиправними та скасування наказів від 09.12.2019 за № 2067-к та від 16.03.2020 за № 298-к, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, яким: - визнано протиправним та скасовано висновок щодо результатів оцінювання результатів службової діяльності державних службовців Державної служби України з безпеки на транспорті, які займають посади Державної служби категорії «Б» і «В» у 2019 році, затверджений наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 02.12.2019 за № 2044-к, складений щодо начальника Управління Укртрансбезпеки в Івано-Франківській області [PERSON] ; - визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 09.12.2019 за № 2067-к «Про звільнення [PERSON] »; - визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 16.03.2020 за № 298-к від «Про внесення змін до наказу від 09.12.2019 за № 2067-к»; - поновлено [PERSON] з 17.03.2020 на посаді начальника Управління Укртрансбезпеки в Івано-Франківській області; - стягнено з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 312516,95 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 липня 2021 року у справі № 300/294/20 рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.07.2021 в частині поновлення [PERSON] з 17.03.2020 на посаді начальника Управління Укртрансбезпеки в Івано-Франківській області та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 19474,35 грн. звернуто до негайного виконання. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року у справі № 300/294/20 апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті залишено без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 липня 2021 року у справі № 300/294/20 без змін. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України. Згідно з копією наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 02.08.2021 № 1206-к «Про поновлення на посаді [PERSON] », 1.\~скасовано Висновок щодо оцінювання результатів службової діяльності державного службовця, який займає посаду державної служби категорії « [PERSON] , начальника Управління Укртрансбезпеки в Івано-Франківській області, затверджений наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 02.12.2019 № 2044-к «Про затвердження висновку щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців Державної служби України з безпеки на транспорті, які займають посади державної служби категорій «Б» і «В», у 2019 році»; 2. скасовані накази Державної служби України з безпеки на транспорті від 09.12.2019 № 2067-к «Про звільнення [PERSON] » та від 16.03.2020 № 298-к «Про внесення змін до наказу від 09.12.2019 № 2067-к»; 3. поновлено [PERSON] на посаді начальника Управління Укртрансбезпеки в Івано-Франківській області, з 17 березня 2020 року, з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 17 березня 2020 року у межах суми за один місяць, у розмірі 19474,35 грн., з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів. На підставі судових рішень [PERSON] здійснено виплати, як незаконно звільненому працівнику та перераховано 312516,95 грн., з урахуванням податків та зборів, що обов`язково утримуються із заробітної плати. Здійснення виплат підтверджується документами, які містяться в матеріалах справи, у тому числі: копією виписки про нарахування заробітної плати [PERSON] за серпень 2021 року та березень 2022 року; копією платіжного доручення про перерахування середньої заробітної плати за вимушений прогул; копією витягу із списку перерахувань в банк за другу половину березня 2022 про перерахування середньої заробітної плати за вимушений прогул [PERSON] . Аналізуючи позовні вимоги в правовому контексті, суд зазначає наступне. Відповідно до Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Уряду від 11.02.2015 № 103, Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті. Згідно з ч. 2, 3 ст. 27 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» шкода, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових осіб міністерств, інших центральних органів виконавчої влади при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави в порядку, визначеному законом. Держава має право зворотної вимоги (регресу) до посадових осіб міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, які заподіяли шкоду, у розмірах і порядку, визначених законодавством. Відповідно до пп. 9, 10 п. 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету: кошти, відшкодовані державою з державного бюджету (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування з місцевих бюджетів) згідно з цим пунктом, вважаються збитками державного бюджету (місцевих бюджетів). Посадові та службові особи органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), дії яких завдали шкоди, що відшкодована з бюджету, несуть цивільну, адміністративну та кримінальну відповідальність згідно з законом. Відповідно до ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. При цьому, відповідно до ст. 237 КЗпП України, суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо роботодавець затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Згідно з ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п. 8 ст. 134 та нової редакції ст. 237 КЗпП (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Згідно з п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 02.12.1992 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п. 8 ст. 134 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 27 листопада 2019 року № 1121-р, [PERSON] призначено Головою Державної служби України з безпеки на транспорті з дати початку фактичного виконання ним посадових обов`язків строком на п`ять років з оплатою праці відповідно до законодавства, встановивши випробування строком на шість місяців. Так, зі змісту наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 09.12.2019 № 2067-к «Про звільнення [PERSON] », вбачається, що рішення про звільнення [PERSON] прийнято та реалізовано саме відповідачем [PERSON] , як керівником суб`єкта призначення, а саме: як головою Державної служби України з безпеки на транспорті. Вказаний наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 09.12.2019 № 2067-к «Про звільнення [PERSON] » був предметом розгляду справи № 300/294/20, визнаний протиправним та скасований, що у свою чергу слугувало підставою для поновлення [PERSON] на посаді начальника Управління Укртрансбезпеки в Івано-Франківській області та виплати присудженого середнього зароюітку за час вимушеного прогулу в сумі 312516,95\~грн. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Особливості застосування ч. 4 ст. 82 ЦПК України, у розрізі заявлення регресних вимог, наведені у постанові Верховного Суду від 22.01.2021 у справі №\~332/832/18. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2018 року у справі №\~917/1345/14 зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, установленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Аналогічний висновок відображений у поставнові Верховного Суду від 12.07.2023 № 663/1169/20. Таким чином, оцінка правомірності дій відповідача вже надана рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.07.2021 у справі №\~300/294/20, якою визнано протиправним та скасовано наказ від 09.12.2019 №\~2067-к «Про звільнення [PERSON] ». Відтак, обставини визнання протиправним та скасування наказу про звільнення [PERSON] не підлягають доказуванню, оскільки були встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили. При цьому, на виконання рішення суду у справі № 300/294/20 Укртрансбезпекою перераховано [PERSON] 312516,95 грн., з урахуванням податків та зборів, що обов`язково утримуються із заробітної плати. Так, у вказаній справі про стягнення завданої державі шкоди в регресному порядку є доведеними факт набрання законної сили судового рішення, яким встановлено незаконність індивідуального акта про звільнення з посади, а також факт сплати коштів з Державного бюджету за рішенням суду, яким визнано протиправним звільнення з посади та стягнуто на користь поновленого працівника суму вимушеного прогулу. Крім того, матеріалами справи підтверджено існування зв`язку між наслідком у вигляді сплати Укртрансбезпекою бюджетних коштів на користь [PERSON] та діями відповідача [PERSON] , які до цього призвели, а саме: прийняття рішення про звільнення працівника з посади та підписання наказу про звільнення (який у подальшому визнано протиправним та скасовано). Суд наголошує, що обов`язок по відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу покладається на винних службових осіб, за наказом яких звільнення здійснено з порушенням закону (незаконне звільнення), що в результаті призвело до завдання збитків Державному бюджету. Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що положеннями чинного законодавства передбачено обов`язок особи, винної у незаконному звільненні працівника відшкодувати підприємству, установі або організації шкоду, заподіяну у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу, а також з огляду на вимоги законодавства, що регулюють спірні правовідносини, у даному випадку, суд вважає, що позивачем доведено обґрунтованість позовних вимог, а відповідачем допущено порушення вимог закону, а тому суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з особи, винної у завданні державі шкоди коштів, у сумі 312516,95 грн. Стосовно заявленої відповідачем заяви про застосування позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Згідно з ч. 6 ст. 261 ЦК України, за регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Регресне зобов`язання виникає лише у випадках, передбачених законом, і має похідний характер, оскільки підставою його виникнення є виконання іншою особою відповідного зобов`язання. Підставою регресного позову є відповідальність заподіювача шкоди за завдану шкоду та факт виплати позивачем, що пред`явив регресну вимогу, певної грошової суми в рахунок відшкодування завданої шкоди. Право зворотної вимоги виникає лише після того, як відбулася виплата. Наявність судового рішення, за яким з потенційного регресанта ухвалено стягнути на користь потерпілого певну суму, не вважається достатньою підставою для пред`явлення регресного позову. Такий позов може бути пред`явлений лише після виконання зазначеного рішення, оскільки до моменту виконання в іншої особи, яка відшкодовує шкоду, немає витрат, які підлягають відшкодуванню. Юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану працівником, має право зворотної вимоги (регресу) до цієї особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом, тобто в даному випадку розмір відшкодування визначається трудовим законодавством. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством грошової суми третій особі, саме від цього часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 29.12.1992 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. Згідно з ч. 3 ст. 233 КЗпП України, для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Остаточний розрахунок з незаконно звільненим працівником [PERSON] проведено Державною службою України з безпеки на транспорті 30.03.2022. Позов, датований 14.06.2023 та направлений поштою 15.06.2023, надійшов до суду 20.06.2023. Відповідно до ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. Разом з цим, згідно з п. 2 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №\~1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 р. до 30 червня 2023 р. на території України карантин. Крім того, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05:30 год. 24.02.2022 строком на 30 діб. В подальшому, строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжено Указами Президента України та він продовжує діяти й станом на 10.01.2024. Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Відтак підстав для задоволення заяви відповідача та застосування позовної давності немає. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, тому сплачений позивачем судовий збір у розмірі 4687,76 грн. необхідно стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved