Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25.01.2011. У даному шлюбі народилась дитина [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначила, що відповідач, який проживає окремо, ухиляється від виконання батьківських обов`язків по відношенню до сина, не виконує рішення суду щодо сплати аліментів на утримання дитини, не цікавиться життям дитини, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, не приймає участі у лікуванні та вихованні дитини. Крім цього, відповідач не спілкується з сином, ніколи йому не телефонує, внаслідок чого між ними відсутній будь-який емоційний зв`язок. Також у 2012 році позивач уже зверталась з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] , однак орган опіки та піклування Тернопільської міської ради прийшов до переконання, що підстав для позбавлення батьківських прав немає. При цьому навіть після звернення до суду із таким позовом відповідач свого ставлення до виконання батьківських обов`язків не змінив. Крім цього, у 2019 році позивач за згодою відповідача змінила прізвище сина з [PERSON] на [PERSON] . З даного приводу відповідач не висловлював жодних заперечень та прийняв це як належне. За таких підстав позивач просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . 15.08.2023 відкрите провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче засідання на 14.09.2023, наданий сторонам строк для подання заяв по суті справи. Також зобов`язано орган опіки та піклування виконавчого комітету Тернопільської міської ради надати письмовий висновок щодо розв`язання даного спору. 14.09.2023 підготовче засідання відкладене на 16.10.2023 за клопотанням представника позивача. 16.10.2023 підготовче засідання відкладене на 15.11.2023 за клопотанням позивача. 15.11.2023 підготовче засідання не відбулось у зв`язку із зайнятістю головуючої судді в іншому судовому провадженні. Судове засідання призначене на 06.12.2023. 06.12.2023 без виходу до нарадчої кімнати усною ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, закрите підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду по суті на 17.01.2024. У судовому засіданні 17.01.2024 позивач [PERSON] та її представник адвокат Магдич О.О. позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, та просили позов задовольнити повністю. Позивач пояснила, що відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, ухиляється від виконання рішення суду та не сплачує аліменти на утримання дитини. Зауважила, що відповідач зі своєю сім`єю проживає на сусідній вулиці, має на утриманні інших дітей, в тому числі утримує дитину своєї дружини від першого шлюбу, проте жодної участі у житті їхнього сина не приймає. Позивач зазначила, що з моменту введення воєнного стану на території України відповідач жодного разу не цікавився життям та здоров`ям дитини, її безпекою. Крім того, задля збереження психоемоційного стану дитини позивач мала намір тимчасово виїхати разом із сином до Канади, однак на її численні прохання про надання згоди на виїзд дитини за кордон відповідач такої згоди не надав. Також позивач зазначила, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини відповідач навіть не виявив бажання поспілкуватися з дитиною. Син також не бажає спілкуватись із батьком, оскільки не знає його, а тому не заперечує щодо позбавлення відповідача батьківських прав. Указала, що лише після подання нею заяви про позбавлення батьківських прав відповідач у 2012 році звернувся до органу опіку та піклування про встановлення способу участі у вихованні дитини, однак участі у вихованні сина відповідач так і не брав. У судовому засіданні 17.01.2024 представник відповідача [PERSON] - адвокат Гатало М.Я. позов не визнала та просила у позові відмовити повністю. Пояснила, що відповідач бажає брати участь у вихованні сина. Зазначила, що відповідач не спілкувався з дитиною, оскільки очікував на досягнення дитиною більш свідомого віку, щоб налагодити контакт між ними. Також указала, що відповідач має намір сплатити заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини. У судове засідання 17.01.2024 відповідач [PERSON] не з`явився, однак приймає участь у судовому процесі через свого представника. У судове засідання 17.01.2024 уповноважений представник третьої особи Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради не з`явився. Подав до суду заяву про здійснення розгляду справи без його участі. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Такий обов`язок батьків передбачений і ч. 2 ст. 150 СК України. Статтею 9 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Частиною 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. При цьому ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таке ухилення має місце, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і усі в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Суд установив, що сторони з 05.05.2007 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25.01.2011 (а.с. 8). У даному шлюбі народилась дитина [PERSON] , [INFO] . Такі обставини підтверджуються свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 5) та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення до актового запису змін, доповнень, з якого вбачається зміна 11.04.2019 прізвища дитини з [PERSON] на [PERSON] (а.с. 17-18). Також згідно зі свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєне прізвище [PERSON] (а.с. 9). Указане підтверджує факт зміни прізвища позивача. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо утримання та виховання дитини, жодним чином не допомагає матеріально, не цікавиться життям дитини, а також не піклується про її фізичний та духовний розвиток. Так, відповідно до витягів з реєстру територіальної громади № 2022/001716666, № 2023/004836750 дитина [PERSON] , [INFO] , зареєстрована разом із матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6, 7). Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25.03.2011 у справі № 2-1976/2011 вирішено стягувати аліменти з [PERSON] в користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.02.2011 і до повноліття дитини (а.с. 12). Також рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.02.2013 у справі № 607/1036/13-ц вирішено стягувати аліменти з [PERSON] в користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 400 грн щомісячно, починаючи з 15.02.2011 і до повноліття дитини (а.с. 85-86). Разом з тим як з наданих позивачем довідки державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби № 15738 від 05.04.2018 та довідки державного виконавця відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції № 64295 від 21.06.2023 (а.с. 13, 14-16), так і з наданої відповідачем довідки державного виконавця відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції № 38129 від 08.11.2023 вбачається, що відповідач не сплачував аліменти на утримання сина ні у розмірі 1/4 частини від свого доходу, ні у розмірі 400 грн щомісячно. Указане не оспорювалось учасниками справи і у судовому засіданні. При цьому розмір заборгованості зі сплати аліментів, який є різним у вказаних довідках, визначального значення у даній справі не має, оскільки важливим є сам факт несплати відповідачем аліментів на утримання сина. При цьому відповідач отримував дохід та мав можливість виконувати свій обов`язок щодо матеріального забезпечення дитини, оскільки з 03.09.2014 перебував на військовій службі, а з 01.10.2023 працює за трудовим договором. Указане підтверджується довідкою командира військової частини № [NUMBER] від 09.10.2014 та трудовим договором між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, від 29.09.2023(а.с. 88, 96-97). Відтак за умови працевлаштування відповідача суд має підстави дійти висновку, що несплата відповідачем аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , є наслідком винного та свідомого нехтування відповідачем свого батьківського обов`язку щодо утримання дитини. Також з довідки Тернопільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 16 імені Володимира Левицького від 13.09.2023 вбачається, що за період навчання учня 9-Д класу [PERSON] , [INFO] , а саме з 01.09.2015 по даний час його батько [PERSON] жодного разу не відвідував дитину в школі, не був присутній на батьківських зборах, не відвідував шкільних свят, не цікавився навчанням та вихованням свого сина. Натомість мати, [PERSON] , систематично цікавиться навчанням та поведінкою сина, відвідує всі шкільні заходи (а.с. 55). Відповідно до відповіді, наданої 14.09.2023 КНП «Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня», з інформації лікаря-педіатра на прийом в поліклініку з приводу захворювань та для проведення профілактичних щеплень дитину завжди супроводжує мама [PERSON] . Батько дитини до лікаря-педіатра не звертався (а.с. 54). Більше того з акта обстеження умов проживання відповідача вбачається, що останній проживає за адресою: [ADDRESS] разом, зокрема зі своєю дружиною та двома неповнолітніми дітьми, однак умови для проживання та розвитку сина [PERSON] за місцем проживання відповідача не створені (а.с. 74). Натомість у квартирі, у якій дитина проживає разом із матір`ю, наявні належні умови для проживання та розвитку дитини, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 17.10.2023 (а.с. 73). Крім цього, суд враховує, що у зв`язку з введеним на території України воєнним станом, а відтак і підвищеною небезпекою для життя і здоров`я малолітньої дитини, позивач мала намір виїхати на тимчасове проживання до Канади, для чого потребувала відповідної згоди відповідача на виїзд дитини за кордон. Разом з тим, як вбачається зі скріншотів переписки між сторонами з месенджеру «Viber», відповідач хоча і не заперечував щодо надання такої згоди, не знайшов часу та можливості для відвідування з позивачем нотаріуса для оформлення нотаріально засвідченої згоди (а.с. 19). Той факт, що така переписка дійсно мала місце між сторонами, визнавався учасниками справи, а тому відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Такі обставини підтверджують доводи позивача про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками та небажання останнього вживати заходи для покращення життя дитини та створення безпечних умов її проживання. При цьому суд враховує, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Разом з тим 15.08.2012 виконавчим комітетом Тернопільської міської ради вже розглядалось питання про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини [PERSON] та на той час було прийнято рішення про відсутність правових підстав для позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно дитини [PERSON] недостатньо (а.с. 10-11). Відтак відповідач мав можливість та час, щоб змінити ставлення до виховання сина, однак протягом більше, ніж 10 років жодних заходів для налагодження відносин з дитиною, встановлення психоемоційного зв`язку та виконання своїх батьківських обов`язків відповідач не вжив. Не вчиняв таких дій відповідач і після звернення позивача з даним позовом до суду. При цьому саме по собі заперечення проти позову та зазначення, що відповідач має намір зблизитись з дитиною та налагодити з нею спілкування, без надання доказів вжиття для цього конкретних заходів, не свідчить про дійсність та реальність таких намірів відповідача. Також з висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Тернопільської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 1385 від 08.11.2023, вбачається, що орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно дитини [PERSON] [INFO] . (а.с. 71-72). Так, орган опіки та піклування встановив, що у відповідача наявна заборгованість зі сплати аліментів, останній не приймає участь у шкільному житті сина, зокрема, не відвідує сина у школі та не приймає участі у батьківських зборах. При цьому під час розмови з неповнолітнім [PERSON] з`ясовано, що з батьком дитина не спілкується, оскільки його не знає, батько взагалі не цікавиться життям дитини, а тому дитина просить позбавити відповідача батьківських прав. Суду не надані докази того, що позивач перешкоджає відповідачу у реалізації своїх батьківських прав по відношенню до дитини, та що невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків зумовлене незалежними від його волі обставинами. Частиною 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09, рішення від 17.07.2015) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Таким чином суд констатує безумовне право батька на виховання дитини, однак вважає, що у даному випадку неможливо надати перевагу саме цьому праву, оскільки воно суперечить інтересам дитини, які мають першочергове значення при вирішенні справи. Суд вважає, що позивач належними, допустимими та достатніми доказами довела, що відповідач не проявляє батьківської турботи та любові по відношенню до своєї дитини [PERSON] , не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не забезпечує дитину необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, а також не спілкується з дитиною взагалі і, зокрема, в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. За таких підстав суд доходить висновку, що [PERSON] свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню неповнолітньої дитини [PERSON] , а тому позов є обґрунтованим, доведеним, а відтак таким, що підлягає задоволенню. При цьому суд зазначає, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29.09.2021 у справі № 459/3411/17. Відтак суд доходить висновку, що рішення про позбавлення батьківських прав відповідача відповідає якнайкращим інтересам дитини, не позбавляючи при цьому відповідача можливості за його бажанням піклуватися про дитину. Більше того за правилами ст. 169 СК України позбавлені батьківських прав батьки вправі звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав за умови зміни своєї поведінки, якщо це буде відповідати інтересам дитини. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, при зверненні до суду з даним позовом позивач сплатила судовий збір у сумі 1073 грн 60 коп., що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № ПН1847 від 08.08.2023 (а.с. 21). Відтак з урахуванням вказаних норм закону сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved