Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про поділ майна, яке отримане у спадщину. Свій позов мотивує тим, що [INFO] , помер її чоловік [PERSON] . Вона у встановлений законодавством строк звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Крім неї спадкоємцем майна померлого [PERSON] є його син [PERSON] , який також звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. До спадкової маси увійшли дві земельні ділянки, площею 1,6735 га. та 1,7703 га., які знаходяться в межах с. Зеленьків Тальнівської ОТГ Черкаської області. Позивач запропонувала відповідачу здійснювати оформлення права власності кожному на окрему земельну ділянку, однак відповідач не виходить з нею на контакт, а тому вона вимушена звернутись до суду з даним позовом. До початку судового засідання представник позивача подала до суду заяву в якій позов підтримала повністю та проти винесення заочного рішення не заперечую. Відповідач до судового засідання повторно не з`явився, хоч завчасно повідомлявся про час і місце розгляду справи. В судове засідання всі особи, які беруть участь у справі, не з`явились, у зв`язку з чим в порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вивчивши докази надані по справі, вважає, що позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що спадкова справа після смерті [PERSON] померлого [INFO] заведена в Тальнівській державній нотаріальні конторі 15.04.2020 р. за №252/2020. Заяви про прийняття спадщини подали: син [PERSON] , дружина [PERSON] , двоюрідна сестра [PERSON] . У відповідності до\~ст.1217 ЦК України\~спадкування здійснюється за заповітом або за законом. В силу ст.ст.1216-1218 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), яке може здійснюватися за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися в наслідок його смерті. Відповідно до ст.ст.1220,\~1221,1223 ЦК України\~спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, і саме з нього виникає право на спадкування, а місцем відкриття - є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Згідно ст.ст.1268-1270 ЦК України\~спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст.ст.1269,\~1270 ЦК України\~спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строку шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно\~статті 1278 ЦК України\~частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі. У постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-692цс16 вказано, що «відповідно до частини першої\~статті 1267 ЦК України\~частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі (частина друга\~статті 1278 ЦК України). Згідно з частиною другою\~статті 1279 ЦК України\~спадкоємці, які разом із спадкодавцем були співвласниками майна, мають переважне право перед іншими спадкоємцями на виділ їм у натурі цього майна в межах їхньої частки у спадщині, якщо це не порушує інтересів інших спадкоємців, що мають істотне значення. Вирішуючи спори про поділ спадщини та визнання права власності на спадкове майно, суди встановлюють належне спадкодавцю на час його смерті майно, яке входить до складу спадщини, а також з`ясовують чи не порушуються права та інтереси всіх спадкоємців, які мають право на спадщину». Тлумачення\~статті 1278 ЦК України\~свідчить, що якщо спадкодавець склав заповіт і в ньому не зазначив частки спадкоємців, вони вважаються рівними. Навпаки, якщо заповідач розподілив спадщину між спадкоємцями в нерівних частках, то кожний має право саме на ту частку, яку вказав спадкодавець. За відсутності заповіту частки кожного спадкоємця в спадщині визнаються рівними. Відступ від цього принципу можливий за домовленістю спадкоємців між собою (стаття 1267 ЦК України). Спадщина належить спадкоємцям, які прийняли її на праві спільної часткової\~\~власності (частина четверта\~статті 355 ЦК України), а тому при її поділі застосовуються правила передбачені в\~главі 26 ЦК України, які регулюють відносини спільної часткової власності. Якщо згоди про поділ спадщини досягти не вдалося, то поділ провадиться в судовому порядку відповідно до часток, які належать кожному із спадкоємців за законом або за заповітом. Суд звертає увагу на те, що в Пленумі Верховного Суду України в п.24\~постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»\~зазначено, що при розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. В судовому засіданні встановлено, що з моменту відкриття провадження по справі (06.12.2021 р.) до закриття підготовчого провадження провадження та призначення справи до судового розгляду по суті в матеріалах справи була відсутня обґрунтована постанова про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмова у видачі свідоцтва про право на спадщину чи відмова у розподілі спадщини між спадкоємцями, що свідчить про те, що у позивачів на момент звернення до суду були відсутні перешкоди в отриманні спадщини чи її розподілі в установленому законом порядку. 23.01.2024 р. представник позивача адвокат Діхтяренко М.В. подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та в якості додатку до даної заяви додала постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18.01.2024 року. Клопотання про приєднання даної постанови до матеріалів справи адвокатом не подано та не повідомлено про причини неможливості подання наданих доказів у строк передбачений цивільно-процесуальним кодексом. Відповідно до ч. 9 ст. 83 ЦПК України \~копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Оскільки суду не надано доказів надсилання відповідачу постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, то суд не бере до уваги відповідний доказ. Згідно з ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. У зв`язку із чим, враховуючи, що позивач на момент звернення до суду не вчинила усіх дій з метою розподілу спадщини та не звернулася до нотаріуса із відповідною заявою, а надана представником позивача постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18.01.2024 року судом не взята до уваги в якості доказу, то суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed