Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-14 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог. Позивач, через свого представника, звернувся до суду з вище вказаною позовною заявою, у якій просить стягнути з держави Україна через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з державного бюджету України на користь [PERSON] 15000,00 грн майнової шкоди (як витрати на правничу допомогу адвоката до договором № 29/12/1 від 29.12.2022 року при захисті позивача у справі № 296/160/23 в Корольовському районному суді м. Житомира) та 90200,00 грн у відшкодування моральної шкоди, завданих незаконними діями та рішенням службових осіб органу державної влади Департаменту патрульної поліції. В обґрунтування вимог позову зазначив, що 25.12.2022 року, близько 00:10 год, у м. Житомирі на вул. Небесної Сотні, 10, екіпажем поліції у складі: інспектора взводу 2 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Житомирській області Департаменту патрульної поліції Короля Миколи Ігоровича та інспектора взводу 1 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Житомирській області Департаменту патрульної поліції Гетьмана Богдана Миколайовича було безпідставно зупинено автомобіль марки "Вольксваген Туарег" (д.н.з. [NUMBER] ), в якому [PERSON] перебував як пасажир; поліцейські звинуватили останнього у керуванні автомобілем та порушенні ПДР, на що позивач заперечував і пояснював, що він лише пасажир автомобіля, а тому не може порушувати ПДР, оскільки не перебував за кермом. Зазначає, що на відміну від поліцейських, які не представились та не надали доказів порушення водієм ПДР (як причин зупинки), позивач представився та надав свої документи як військовослужбовця ЗСУ. В подальшому поліцейські намагались провести за участю [PERSON] , як водія, процедуру огляду на стан сп`яніння, на що останній погоджувався, однак заперечував керування автомобілем і просив надати йому докази цього. Натомість, поліцейські безпідставно застосували до позивача фізичну силу, сльозогінний газ та наділи кайданки, фізично затримали, силою доставили до Житомирського РУП, де на прохання останнього не забезпечили участь адвоката та представників Військової служби правопорядку. Надалі, поліцейськими Король М. І. та [PERSON] було безпідставно складено відносно позивача: протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 464874 за ч. 1 ст. 130 КУпАП (за відмову проходження позивачем огляду на стан сп`яніння), постанову про адміністративне правопорушення серії ДП18 № 530701 (за порушення позивачем пунктів 2.1, 8.4 ПДР ст. ст. 122 та 126 КУпАП) та протокол про адміністративне затримання серії АА № 020887. У зв`язку з необхідністю надання правової допомоги для захисту від необґрунтованого звинувачення у скоєнні адміністративного правопорушення він був змушений звернутися до адвоката щодо захисту своїх порушених прав. 09.02.2023 року суддею Корольовського районного суду м. Житомира Покатіловим О. Б. у справі № 296/160/23 було винесено постанову про закриття відносно [PERSON] провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП (у зв`язку з відсутністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП). У Богунському районному суді м. Житомира розглядалась справа № 295/858/23 за позовною заявою [PERSON] про скасування постанови про адміністративне правопорушення ДП18 № 530701; судом 03.05.2023 року ухвалено рішення про задоволення позовної заяви останнього та скасування постанови ДП18 № 530701, а також закриття провадження (у зв`язку з відсутністю в діях позивача складів адмінправопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122 та ч. 1 ст.126 КУпАП). Вказані постанова від 09.02.2023 року у справі № 296/160/23 та рішення від 03.05.2023 року у справі № 295/858/23 набрали законної сили та в апеляційному порядку поліцією не оскаржувались. Позивач зауважує, що вказаними вище неправомірними, незаконними діями та рішеннями службових осіб Департаменту патрульної поліції йому завдано фізичних та моральних страждань: принижено його честь, гідність та ділову репутацію; завдано моральних переживань, що проявилось у порушенні сну, постійної наявності тривоги та опасіння від поліцейських при їх вигляді тощо; сама ситуація незаконного затримання його поліцейськими та застосування відносно нього сили, спецзасобів - була для нього стресогенною, несподіваною та екстремальною на фоні практичного здоров`я та соціального благополуччя, являла собою загрозу його здоров`ю; безпосереднє переживання цієї ситуації супроводжувалось інтенсивними емоціями - потрясіння, розгубленості, тривоги, емоційного збудження. Крім того, йому необхідно було докласти великих зусиль для відновлення своїх порушених прав (у т.ч. у судовому порядку). ІІ. Процедура та позиції сторін. Представником відповідача Департаменту патрульної поліції подано відзив на позовну заяву, у якому зазначає про безпідставність та необґрунтованість заявлених у позові вимог та просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі, оскільки старший лейтенант поліції [PERSON] , зупинивши автомобіль Volkswagen Touareg, д.н.з. [NUMBER] , та підійшовши до автомобіля побачив як водій - [PERSON] після зупинки пересів на пасажирське сидіння і вийшов на інший бік дороги. Під час спілкування зі [PERSON] поліцейські одразу виявили у водія ознаки алкогольного сп`яніння та зазначили йому про це. У свою чергу [PERSON] під час розмови зазначив, що він не керував транспортним засобом, а являється пасажиром, вказав також, що він військовослужбовець. Під час перевірки документів і на законну вимогу поліцейських пред`явити документи, передбачені в п. 2.1. ПДР, [PERSON] відмовився, при цьому при спілкуванні висловлювався словами нецензурної лайки, погрожував поліцейським. У зв`язку з неможливістю встановити особу правопорушника, необхідності у складанні адміністративних матеріалів і припинення протиправних дій [PERSON] , поліцейські під час затримання особи, застосували відносно останнього спеціальний засіб обмеження рухомості - кайданки, після чого доставили затриманого до Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області. Після затримання [PERSON] поліцейські повідомили телефоном центр безоплатної правової допомоги, але адвокат приїжджати відмовився, мотивуючи це встановленим обмеженням комендантської години. На підставі вчинених [PERSON] порушень Правил дорожнього руху, інспектором взводу № 2 роти № 1 батальйону УПП в Житомирській області ДПП старшим лейтенантом поліції Королем М.І., з дотриманням вимог КУпАП та Інструкції оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС від 07.11.2015 № 1395, проведено розгляд справи та винесено постанову про адміністративне правопорушення, якою прийнято рішення притягнути [PERSON] до адміністративної відповідальності та накласти адміністративне стягнення за ч. 1 ст. 126 КУпАП, у вигляді штрафу. У зв`язку з виявленням у водія [PERSON] ознак алкогольного сп`яніння, останньому запропоновано пройти освідування на визначення стану сп`яніння у встановленому законом порядку, на що останній відмовився; у зв`язку з вказаним, старшим лейтенантом поліції Королем М.І. відносно [PERSON] складено за ч. 1 ст. 130 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення та протокол про адміністративне затримання. В подальшому постановою та рішенням судів вказані адміністративні матеріали були скасовані. Вказує, що жодних протиправних дій інспектором під час притягнення позивача до адмінвідповідальності вчинено не було, що спростовує факт заподіяння позивачу шкоди, а сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне за собою обов`язків цивільно-правового характеру і не може бути доказом заподіяння позивачу моральної шкоди. Крім того, кошти у розмірі 15000,00 грн, які позивач просить стягнути з держави Україна як майнову шкоду, це понесені ним витрати на адвоката за надання правничої допомоги, а не шкода, спричинена внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності, тому вони не підлягають стягненню. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили задовольнити; надали аналогічні пояснення, що викладені у позовній заяві. Відповідачі явку своїх представників у судове засідання не забезпечили; про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи. У попередніх судових засіданнях представник відповідача Департаменту патрульної поліції позовні вимоги не визнавав та просив відмовити у їх задоволенні; надавав аналогічні пояснення, що викладені у відзиві на позовну заяву. Вважає також, що УПП не є належним відповідачем, так як не є органом, про який йде мова у ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Заперечував щодо стягнення судових витрат на правову допомогу, вважаючі їх розмір необгрунтованим та неспівмірним із складністю даної справи. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, відтворивши відеозапис, який містився на диску, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. ІІІ. Фактичні обставини справи, які встановлені судом. Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 464874 (а.с. 24), [PERSON] 25.12.2022 року о 00 год. 10 хв. в м. Житомирі по вул. Н. Сотні, 10, керував транспортним засобом Volkswagen, д.н.з. [NUMBER] ,\~з явними ознаками\~алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, поведінка, що не відповідає обстановці. Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився. Таким чином [PERSON] порушив вимоги\~п. 2.5 Правил дорожнього руху\~України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1\~ст. 130 КУпАП. Також, 25.12.2022 року інспектором взводу № 2 роти № 1 батальйону УПП в Житомирській області ДПП Король М. І. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП18 №530701, якою до [PERSON] застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн за скоєння адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст.\~126, ч. 1 ст.\~126, ч. 1 ст.\~122 КУпАП. На підставі ч. 2\~ст. 36 КУпАП\~на позивача накладено стягнення в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених (а.с. 38). Як вбачається зі змісту постанови, 25.12.2022 року о 00 год. 10 хв. у м. Житомирі водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом Volkswagen Touareg, д.н.з. [NUMBER] , здійснив зупинку транспортного засобу по вул. Лятошинського в зоні дії дорожнього знаку 3.34 та, будучи зупиненим по вул. Н. Сотні, 10, не мав при собі посвідчення водія, реєстраційного документа на транспортний засіб, чим порушив п. 2.1 та 8.4 ПДР України. У зв`язку з необхідністю надання правової допомоги для захисту від необґрунтованого звинувачення у скоєнні адміністративного правопорушення, [PERSON] звернувся за правовою допомогою до адвоката. 29.12.2022 року [PERSON] укладено договір про надання правничої допомоги № 29/12/1 з адвокатом Грабчуком О. В. (а.с. 26-27), повноваження якого підтверджуються ордером серії АМ № 1058434 від 10.07.2023 року (а.с. 92). Згідно з актом від 29.12.2022 року загальна вартість наданої адвокатом професійної правничої допомоги склала 15000,00 грн (а.с. 28). Постановою Корольовського районного суду м. Житомира від 09.02.2023 року (а.с. 37) провадження в справі відносно [PERSON] у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.\~130\~КУпАП, закрито у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Рішенням Богунського\~районного суду\~м.\~Житомира від\~03.05.2023\~року скасовано постанову від 25.12.2022 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП18 № 530701, якою до [PERSON] застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн за скоєння адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст.\~122, ч. 1 ст.\~126, ч. 1 ст.\~126 КУпАП, а також закрито справу про адміністративне правопорушення (а.с. 42-44). У судовому засіданні також було відтворено відеозапис з нагрудної камери поліцейського (а.с. 53), з якого вбачається, що [PERSON] стверджував, що він не є власником автомобіля і не керував ним; на вимогу поліцейського не пред`явив для перевірки зазначені у п. 2.1 ПДР України документи; відмовився від проходження освідування на визначення стану сп`яніння, аргументуючи це тим, що не був за кермом. На відео також зафіксовано факт затримання [PERSON] IV. Мотиви, з яких виходить суд, застосовані норми права та висновки. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі\~ статтею 19 Конституції України\~ органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Статтею 56 Конституції України\~передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Доводи сторони відповідача про те, що Департамент патрульної поліції не є органом, до дій якого підлягають застосуванню положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд відхиляє, враховуючи таке. Відповідно до ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ч.1 ст. 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (пункт 6.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, пункт 33 постанови від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16). Відповідно до пункту 1 Положення про Національну поліцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 877, Національна поліція є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Департамент патрульної поліції є органом Національної поліції, що має статус юридичної особи. Аналіз наведених вище положень чинного законодавства свідчить про те, що у справах про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, держава може брати участь через орган, діями посадової особи якого завдано шкоду. Частиною третьою статті 19 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. Таким органом державної влади у спірних правовідносинах є Департамент патрульної поліції. Відповідно до\~статті 23 ЦК України\~встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою\~статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої\~статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті\~1173,\~1174\~цього\~Кодексу). Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Відповідно до пункту 2 частини першої\~статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Пунктом 4 частини першої\~статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Викладене відповідає висновкам Верховного Суду, що містяться в постанові від 05.02.2020 року в справі № 640/16169/17. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18) викладено правовий висновок про те, що на підставі пункту 2 частини першої статті 1\~Закону України\~«Про порядок\~відшкодування шкоди,\~завданої громадянинові\~незаконними діями\~органів,\~що здійснюють\~оперативно-розшукову\~діяльність,\~органів досудового\~розслідування,\~прокуратури і\~суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. За викладених обставин колегія суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду не вбачає підстав для відступлення від правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду про те, що закриття справи про адміністративне правопорушення дає підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до частини першої статті 1176\~ЦК України та статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~і не є у залежності від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу та чи понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18) зазначено, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суди попередніх інстанцій не врахували, що дії працівників поліції щодо затримання позивача та складання відносно нього протоколів про адміністративне правопорушення, відповідно до положень пункту 4 частини першої\~статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування такої шкоди здійснюється незалежно від вини. Зважаючи на наведене, висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про відсутність вини у діях працівників поліції при складанні протоколів про адміністративні правопорушення, передбачених статтями\~173,\~185 КУпАП, є помилковими. Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права в подібних правовідносинах викладені, зокрема в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 686/16847/17 (провадження № 61-11590св18), від 01 липня 2020 року у справі № 347/1977/17 (провадження № 61-10582св18), від 22 липня 2020 року у справі № 303/7352/18 (провадження № 61-20524св19), від 02 вересня 2020 року у справі № 591/1001/17 (провадження № 61-39927св18), від 09 червня 2021 року у справі № 726/837/20 (провадження № 61-2647св21), від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20 (провадження № 61-9003св21), від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21), від 07 вересня 2022 року у справі № 289/2110/21 (провадження № 61-5136св22), від 14 грудня 2022 року у справі № 201/7848/21 (провадження № 61-5118св22), та інших. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Постановою Корольовського районного суду м. Житомира від 09.02.2023 року (а.с. 37) провадження в справі відносно [PERSON] у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.\~130\~КУпАП,\~ закрито у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Рішенням Богунського\~районного суду\~м.\~Житомира від\~03.05.2023\~року скасовано постанову від 25.12.2022 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП18 № 530701, якою до [PERSON] застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн за скоєння адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст.\~122, ч. 1 ст.\~126, ч. 1 ст.\~126 КУпАП, а також закрито справу про адміністративне правопорушення (а.с. 42-44). Отже, з вказаного вбачається, що у зв`язку із закриттям провадження у справах про адміністративне правопорушення у позивача виникло право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Позивач посилається на завдану йому моральну шкоду неправомірними діями та рішенням посадових осіб Департаменту патрульної поліції, яку він оцінив у 90200,00 грн та обґрунтував тим, що внаслідок цього він переніс душевні страждання, на що суд зазначає наступне. Частинами 1, 2\~статті 23 ЦК України\~визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3\~ст. 23 ЦК України). Відповідно до\~статті 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодження здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. Пунктом 9\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. Надаючи оцінку доводам позивача, викладеним у позовній заяві, суд приходить до переконання, що позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з незаконним притягненням його до адміністративної відповідальності та накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу. Відповідно до статті 2 ЦК України\~учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі\~статті 1174 ЦК України\~є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга\~статті 2 ЦК України). Згідно до частини першої\~статті 170 ЦК України\~держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого\~указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є ДКС України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року в справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)). Суд вважає підтвердженим заподіяння позивачу моральної шкоди у вигляді душевних страждань, переживань, однак позивачем не надано докази, які б підтверджували глибину таких страждань. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, та стягує з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача 3000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, виходячи з вимог розумності та справедливості. Наданими суду документами позивачем не доведено обсягу моральних та фізичних страждань, який би відповідав заявленим у позові вимогам щодо стягнення з держави 90200,00 грн на відшкодування завданої йому моральної шкоди. Щодо відшкодування шкоди у вигляді витрат на правничу допомогу при розгляді справи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Позивач, серед іншого, просить суд стягнути 15000,00 грн майнової шкоди - витрат, які останнім було понесено за надання правничої допомоги адвокатом Грабчуком О.В. при розгляді справи щодо притягнення його, позивача, до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП (справа №296/160/23). За змістом статті 3\~Закону України\~«Про порядок\~відшкодування шкоди,\~завданої громадянинові\~незаконними діями\~органів,\~що здійснюють\~оперативно-розшукову\~діяльність,\~органів досудового\~розслідування,\~прокуратури і\~суду» у передбачених цим законом випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги. Верховний Суд зауважує, що встановивши факт понесення витрат у зв`язку із поданням юридичної допомоги, суд стягує витрати саме за час перебування під слідством і судом. Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку із наданням йому юридичної допомоги не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим\~статтею 137 ЦПК України, тому, у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону. Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 303/3973/17 (провадження № 61-12505св19), від 07 липня 2021 року у справі № 335/10173/19 (провадження № 61-5223св21), від 09 червня 2022 року у справі № 759/2952/20 (провадження № 61-16694св21), від 08 листопада 2023 року у справі № 539/2673/21 (провадження № 61-9750св 23). За висновками Великої Палати Верховного Суду процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством (пункт 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16-ц за провадженням № 14-400 цс 18, пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц за провадженням № 14-447цс19, пункт 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18 за провадженням № 14-191 цс 19). Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000 та від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. У відповідності з положеннями ч.1 та п.1 ч.2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Оскільки чинним КУпАП не передбачено відшкодування витрат на правову допомогу у разі закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, суд вважає понесені позивачем витрати на правову допомогу у справі №296/160/23 матеріальною шкодою, яка підлягає відшкодуванню в межах розгляду даної цивільної справи. При цьому суд враховує, що ці витрати є саме матеріальною шкодою та були вимушено понесені позивачем для доведення ним своєї невинуватості у вчиненні правопорушення, за яке його могли притягнути до адміністративної відповідальності. При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (постанова Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 461/422/21 (провадження № 61-8158св22). На підтвердження витрат, понесених позивачем під час розгляду справи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності суду надано: договір про надання правової допомоги від 29.12.2022 року № 29/12/1, укладений між [PERSON] та адвокатом Грабчуком О. В. (а.с. 26-27); акт приймання-передачі наданої правничої допомоги від 29.12.2022 року (а.с 28), згідно якого адвокатом надано позивачу правову допомогу на суму 15000,00 грн, яку останнім сплачено у повному обсязі; процесуальні документи у межах справи №296/160/23 (клопотання про ознайомлення з матеріалами справи, письмові пояснення подані захисником, клопотання про допит свідків, постанова суду від 09.02.2023 року (а.с. 29-37). Однак суд не знаходить підстав для задоволення у повному обсязі такої вимоги, та вважає співмірним стягнути з Державного бюджету на користь позивача 5000,00 грн. Таким чином, розглянувши дану справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наведених вище мотивів та підстав. Щодо відшкодування витрат на правничу допомогу при розгляді даної цивільної справи. Позивач також просив суд вирішити питання щодо стягнення витрат на правову допомогу у сумі 17000,00 грн (а.с. 47, 114). Як зазначалось вище, при стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18, провадження № 61-9124св20, вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Строною позивача надано відповідні документи, які свідчать про надання правової допомоги з боку адвоката Грабчука О. В. позивачу [PERSON] (а.с. 48-53). Про очікування таких витрат повідомлено орієнтовними розрахунками (а.с. 47, 114). За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України\~розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При встановленні гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до\~статті 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на правничу допомогу. Пунктами 1, 2 частини другої\~статті 141 ЦПК України\~передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, враховуючи положення статті 141 ЦПК України, та зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, виходячи з обсягу фактично наданих послуг, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, виходячи з принципу співмірності та розумності судових витрат, заперечення стороною відповідача суми розміру таких витрат через їх неспівмірність, суд дійшов до висновку про те, що витрати на професійну правничу допомогу, що були надані позивачу адвокатом Грабчуком О.В., підлягають стягненню частково, в розмірі 8000,00 грн. V. Розподіл судових витрат по справі - судового збору. Відповідно до\~ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки позивач при подачі позову звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2\~ст. 3 Закону України «Про судовий збір», суд стягує за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Outcome: partial