Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-09 00:00:00

19.09.2023 р. ТОВ «Фінансова компанія «Ріальто» (надалі також позивач) звернулось до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області із позовом до [PERSON] (надалі також відповідач). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20.01.2021 р. між ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» та відповідачем укладений кредитний договір № 210120-32647-2, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» надало відповідачу кредит у розмірі 4000 грн., строком на 30 днів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,99 % від суми кредиту за кожен день користування та 3,5 % від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення кредиту. 01.07.2021 р. між ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» та позивачем укладений договір відступлення права вимоги відповідно до умов якого позивач набув право вимоги заборгованості за кредитними договорами, в тому числі за кредитним договором від 20.01.2021 р., укладеним між ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» та відповідачем. Станом на день подання позовної заяви відповідач не повернув отримані кредитні кошти. Загальний розмір заборгованості становить 23188 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 4000 грн, заборгованість за процентами 2388 грн., заборгованість за процентами 3,5 % від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення кредиту 16800 грн. Вказану заборгованість позивач просив стягнути з відповідача. 09.11.2023 р. Шосткинський міськрайонний суд Сумської області направив позовну заяву за підсудністю до Глухівського міськрайонного суду Сумської області. 20.12.2023 р. суд відкрив провадження у цій справі і з урахуванням ч. 4 ст. 19 ЦПК України, вирішив її розглянути у порядку спрощеного провадження. Сторони не подавали клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи призначення судового засідання у спрощеному провадженні. Відповідач відзиву не подав. Розглянувши подані сторонами документи і матеріали суд встановив наступне. Із матеріалів справи вбачається, що 20.01.2021 р. між ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» та відповідачем укладений кредитний договір № 210120-32647-2, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» надало відповідачу кредит у розмірі 4000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,99 % від суми кредиту за кожен день користування. Кредит наданий строком на 30 днів (а.с.11-18). 01.07.2021 р. між ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» та позивачем укладений договір відступлення права вимоги відповідно до умов якого позивач набув право вимоги заборгованості за кредитними договорами, в тому числі за кредитним договором від 20.01.2021 р., укладеним між ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» та відповідачем (а.с.19 зворот, 24). Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626, 628, 638 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1048 ЦК України). У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис є одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до ч. 3 ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилами ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом. Згідно з ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. У ст. 639 ЦК України зазначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Матеріали справи свідчать про те, що відповідач сама склала заявку на отримання кредиту та отримала і використала для підписання одноразовий ідентифікатор (а.с.11-13). З наведених доказів слідує, що відповідач здійснила відповідний алгоритм дій, спрямованих на укладення кредитного договору. \~ \~ \~ \~У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. \~ \~ \~ \~Умови кредитування відповідача вказані в її індивідуальній частині договору 210120-32647-2 і є наступними: сума кредиту 4000 грн., строк повернення кредиту 30 днів (до 19.02.2021), проценти 2388 грн. З матеріалів справи слідує, що відповідач у погоджений сторонами строк повернення кредиту 19.02.2021 р., кредитні кошти не повернула та процентів не сплатила. Отже, відповідачем було порушено умови укладеного сторонами кредитного договору. Згідно наданого позивачем у позовній заяві розрахунку станом на 14.09.2023 р. заборгованість за кредитом становить 4000 грн. та за процентами 2388 грн. Відтак вказану суму слід стягнути з відповідача на користь позивача. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення із відповідача 16800 грн. процентів, які нараховані поза межами строку кредитування відповідно до п.3.3 кредитного договору відповідно до ч. 2 ст.625 ЦК України, суд виходить із того, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У п. 30 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.06.2020 року у справі № 922/3578/18 викладено правовий висновок про те, що системний аналіз частини другої статті 536, частини другої статті 625 та статті 627 ЦК України дозволяє дійти висновку, що законодавцем не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням частини другої статті 625 ЦК України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом обчислення процентів за умовами договору. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 05.04.2023 р. по справі № 910/4518/16 у п.п. 95-128, виклала детальні правові висновки щодо нарахування\~процентів на\~підставі статті\~625\~ЦК України та щодо можливості нарахування процентів поза межами стоку кредитування. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому законом або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним. Якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України. Особливо Велика Палата Верховного Суду (п. 101, 117, 118) звернула й увагу на правову природу процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України, зазначаючи, що вони мають виключно компенсаторний характер і: «… підхід, за якого проценти за «користування кредитом» могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, … за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за «користування кредитом», розмір якої не може бути зменшений судом». \~ \~ \~ \~Повертаючись до обставин цієї справи, позивач зазначав, що нібито проценти на які він має право за ч. 2 ст. 625 ЦК України, були визначені сторонами у п. 3.3 договору. Пунктом же 3.3 кредитного договору (а.с.11) передбачено «плату за неправомірне користування кредитом» у вигляді процентної ставки -3,5% за кожен день від суми отриманого кредиту, а не річних від простроченої суми, як передбачено ч. 2 ст.625 ЦК. Тому ці 3,5% від суми отриманого кредиту за кожен день прострочення не мають нічого спільного із правовою природою процентів, які можуть бути нараховані відповідно до статті 625 ЦК України і підхід до нарахування таких 3,5% від суми отриманого кредиту за кожен день носить явно несправедливих характер, як на це звертала увагу Велика Палата Верховного Суду у п. 118 зазначеної вище постанови. З огляду на вказане таке нарахування є неправомірним, а тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та безпідставними. Позивач просить стягнути з відповідача на свою корить суму витрат на правничу допомогу в розмірі 9000 грн. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надав договір про надання правничої допомоги, акт про надання юридичної допомоги. Відповідач відзиву не подав і не оспорював розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України належать витрати на професійну правничу допомогу, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позов у\~справі задовольняється\~частково на\~27,5%,\~а тому\~на користь\~позивача із\~відповідача слід\~стягнути витрати\~на професійну\~правничу допомогу\~в розмірі 2475,00\~грн.\~та судовий\~збір у\~сумі 738,10 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial