Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-22 00:00:00

02 березня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції про стягнення моральної шкоди завданої внаслідок незаконного звільнення зі служби в поліції у розмірі 500000,00 грн. В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що [PERSON] у період з 01 березня 2016 року по 04 січня 2020 року проходив службу в УПП в Черкаській області ДПП. Наказом ДПП від 10 серпня 2017 року №1258 на позивача накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в Національній поліції, який реалізовано наказом ДПП №303 о/с від 17 серпня 2017 року. Не погоджуючись з рішенням роботодавця, позивач звернувся до суду з метою оскарження незаконного звільнення. Так, рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2017 року у справі №823/1430/17, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2020 року, накази ДПП №1258 від 10 серпня 2017 року та №303 о/с від 17 серпня 2017 року визнано протиправними та скасовано, а позивача поновлено на роботі. Тобто, вина відповідача у порушенні прав позивача підтверджується судовим рішенням, яке набрало чинності. У зв`язку із вчиненням відповідачем протиправних дій та безпідставного порушення трудових прав, на відновлення яких витрачено тривалий час, позивачу завдано моральної шкоди, яку [PERSON] оцінює в 500000,00 грн. Зазначає, що моральна шкода підлягає відшкодуванню відповідно до ст. 23 ЦК України та ст. 237-1 КЗпП України, та полягає у: тяжкому психологічному шоці у момент, коли позивач дізнався про звільнення; переживаннях з приводу розуміння цілковитої незаконності дій та тверджень відповідача щодо невиконання ним своїх зобов`язань; нехтуванні відповідачем законних прав на відпустку, заробітну плату за договором; незаконності дій відповідача щодо невиконання умов договору стосовно оплати праці; використанні відповідачем свого домінуючого положення, що призводе до вчинення ним протиправних дій з метою використання своїх можливостей для задоволення його власних потреб. Крім того, на утриманні позивача перебуває мати-інвалід, яка потребує стороннього догляду та витрат на утримання, здійснювати які [PERSON] був позбавлений у зв`язку з незаконним звільненням. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 02.03.2020 р. зазначена справа передана в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 10 березня 2020 р., відкрито позовне провадження в цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою суду від 23 січня 2024 р. відмовлено у задоволенні клопотання позивача про призначення експертизи. Визначено відповідачу строк на подання відзиву на позов у порядку, передбаченому ст. 178 ЦПК України, - 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Позивачу роз`яснено право подати до суду відповідь на відзив у порядку, передбаченому ст. 179 ЦПК України, протягом 15 днів з дня отримання відзиву відповідача на позов. 20 липня 2020 року представник Департаменту патрульної поліції подав відзив на позов, у якому просив відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, позовні вимоги заявив саме до відповідача, а тому моральна шкода повинна стягуватися на підставі норм трудового законодавства, отже, до цих правовідносин повинен бути застосований 3-місячний строк звернення до суду, передбачений ст. 233 ч. 1 КЗпП, який позивачем пропущено, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Представник вважає, що про порушення свої трудових прав позивач дізнався 15 грудня 2017 року, коли Черкаським окружним адміністративним судом було ухвалено рішення у справі №823/1430/17. Крім того, заявлений позивачем до стягнення розмір моральної шкоди не відповідає вимогам розумності, справедливості та виваженості, не обґрунтований та не підтверджений жодними доказами. Додатково представник зауважив, що у провадженні Солом`янського районного суду м. Києва перебувала справі №712/6567/19 за позовом [PERSON] до ДПП про стягнення моральної шкоди внаслідок нехтування відповідачем його права на заробітну плату за договором починаючи з 2016 року по 04 січня 2018 року. Вважає, позовні вимоги у справах тотожними. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Згідно з частиною першою статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, зокрема, із цивільних відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право, яке має існувати на час звернення до суду, а, по-друге, суб`єктний склад такого спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Відповідно до частини другої статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Згідно з частиною першою статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності (пункт 1 частини другої статті 17 КАС України у вказаній редакції). Пункт 1 частини першої статті 3 КАС України у зазначеній редакції визначав справою адміністративної юрисдикції публічно-правовий спір, в якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно з частиною другою статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства. Отже, умовою розгляду вимоги про відшкодування моральної шкоди за правилами адміністративного судочинства є те, щоби така шкода була заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин і заявлена в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. В даній справі предметом спору є стягнення моральної шкоди заподіяної внаслідок незаконного звільнення працівника поліції. У постанові від 26 червня 2019 року у справі №263/5125/18 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що згідно із частиною п`ятою статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства За наведених обставин суд доходить висновку, що даний спір підвідомчий судам загальної юрисдикції. З судового рішення у справі №712/6567/19, ухваленого 24 квітня 2020 року Солом`янським районним судом м. Києва встановлено, що [PERSON] пред`явлено позов до Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з порушенням трудових прав, встановленим постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2017 року, рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2018 року, рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 23 липня 2018 року, рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 20 червня 2018 року, рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 11 березня 2019 року; рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року. Оскільки предметом розгляду справи не було стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення позивача за рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2017 року, суд вважає, що предмет та підстави спору у справах №712/6567/19 та 760/5900/20 не є тотожними. Судом встановлено, що позивач [PERSON] проходив службу в управлінні патрульної поліції у місті Черкаси Департаменту патрульної поліції з 01 березня 2016 року. Наказом від 17 серпня 2017 року ДПП №303 о/с згідно до п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» позивача звільнено зі служби в поліції з 17 серпня 2017 року. Вказане підтверджено витягом з послужного списку особової справи позивача від 17 липня 2020 року. Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2017 року у справі №823/1430/17 задоволено [PERSON] до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Визнано протиправним та скасовано наказ ДПП від 10 серпня 2017 року №1258 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» в частині звільнення інспектора роти № 3 батальйону УПП в м. Черкаси ДПП [PERSON] зі служби в Національній поліції; визнано протиправним та скасовано наказ ДПП від 17 серпня 2017 року №303 о/с «По особовому складу» про звільнення інспектора роти № 3 батальйону УПП в м. Черкаси ДПП лейтенанта поліції [PERSON] зі служби в поліції; поновлено з 18 серпня 2017 року [PERSON] на посаді інспектора роти № 3 батальйону УПП в м. Черкаси ДПП; стягнуно з ДПП на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 18148,69 гривень. Справа №823/1430/17 переглядалася судами неодноразово, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2020 року рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2017 року залишено без змін. Судами встановлено, що на підставі наказу №2763 від 12.06.2017 «Про призначення та проведення службового розслідування» з метою встановлення причин та обставин можливого порушення службової дисципліни командиром роти №3 батальйону Управління патрульної поліції в місті Черкаси Департаменту патрульної поліції лейтенантом поліції [PERSON] , що мало місце 09.06.2017 за адресою: [ADDRESS] та спростування чи підтвердження інформації висвітленої в сюжеті видання «Вичерпно» командиром роти №3 батальйону Управління патрульної поліції в місті Черкаси Департаменту патрульної поліції лейтенантом поліції [PERSON], яка у позаслужбовий час, озвучила інформацію, що досить негативно вплинула на репутацію Управління патрульної поліції в місті Черкаси Департаменту патрульної поліції. Відповідно до п. 4 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», п. 9 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію», ч.ч. 1-4 ст. 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», п.п. 2.2.1, 2.2.11, 2.5, 2.6 Інструкції «Про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України» затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 12.03.2013 № 230 призначено службове розслідування. За наслідками проведеного службового розслідування за вчинення дисциплінарних проступків, що виразилися у порушенні вимог п.п.1, 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», п.п. 1, 4, 9, 11, ч. 1 ст. 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, п. 4 ч. 2, п. 2 ч. 4, п. 1 ч. 7 розділу ІІ Правил етичної поведінки працівника апарату Міністерства внутрішніх справ України, територіальних органів, закладів, установ і підприємств, що належать до сфери управління МВС, затверджених наказом МВС України від 28.04.2016 №326, п.п. 1, 2, 7, 8 ч. 1 розділу ІІ Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених Наказом МВС України №1179 від 09.11.2016, на підставі п. 8 ч. 1 ст. 12 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, до інспектора роти № 3 батальйону УПП в м. Черкаси ДПП лейтенанта поліції [PERSON] застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в Національній поліції. Крім того, наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 10.08.2017 №1258 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» на підставі вказаного вище висновку службового розслідування до лейтенанта поліції [PERSON] застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в Національній поліції. Наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 17.08.2017 №303 о/с «По особовому складу» відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» позивача звільнено зі служби в поліції за ч. 1 ст. 77 цього Закону (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту ОВС України). Разом з тим, судом не встановлено обставини, що викладені у висновку службового розслідування, щодо порушення лейтенантом поліції [PERSON] службової дисципліни, що виразилися у порушенні вимог п.п.1, 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», п.п. 1, 4, 9, 11, ч. 1 ст. 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, п. 4 ч. 2, п. 2 ч. 4, п. 1 ч. 7 розділу ІІ Правил етичної поведінки працівника апарату Міністерства внутрішніх справ України, територіальних органів, закладів, установ і підприємств, що належать до сфери управління МВС, п.п. 1, 2, 7, 8 ч. 1 розділу ІІ Правил етичної поведінки поліцейських. Матеріали службового розслідування та висновок не містять фактів, які б вказували та підтверджували дії позивача, які є несумісними з проходженням служби в поліції та які суперечать змісту Присяги працівника Національної поліції України, оскільки підривають довіру громадян як до працівників поліції, так і до органів поліції в цілому, принижують їх авторитет. Відповідачем не взято до уваги, що звільнення зі служби в поліції застосовується тільки у випадку доведеності, що особа скоїла проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, а також в крайніх випадках, коли інші заходи дисциплінарного стягнення є недостатніми чи попереднє їх вжиття не дало бажаного результату. При цьому, обрання виду дисциплінарного стягнення має бути співмірним та обґрунтованим, зокрема у силу статті 12 Дисциплінарного статуту та, з урахуванням раніше накладених стягнень, можливими альтернативними видами стягнення, як то звільнення з посади, пониження в спеціальному званні на один ступінь. В той же час, відповідачем не розглядалась можливість застосування до позивача іншого дисциплінарного стягнення, не пов`язаного зі звільненням. Відповідач обмежився застосуванням крайнього і найтяжчого виду дисциплінарного стягнення, не дослідивши в повній мірі всі обставини та докази, а також особу працівника. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2017 року у справі №823/1430/17 у справі, що розглядається, має преюдиційне значення щодо порушення прав позивача та доказуванню не підлягає. Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах і моральна шкода, на думку позивача, завдана йому діями Департаменту патрульної поліції як роботодавцем, а не як органом державної влади при виконанні функцій відповідно до завдань патрульної поліції. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, коли порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як встановлено судом заподіяння моральної шкоди позивачу було завдано особою, з якою він перебував у трудових відносинах у зв`язку з незаконним звільненням, що встановлено рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2017 року у справі №823/1430/17. Саме по собі рішення суду про поновлення позивача на роботі є належним та достатнім доказом на підтвердження факту заподіяння позивачу душевних страждань, наявністю протиправності дій та вини відповідача та причинного зв`язку між фактом заподіяння моральної шкоди та винними протиправними діями. Враховуючи наведені вимоги закону та встановлені обставини справи, відповідачем порушено немайнові права позивача, чим йому завдано моральну шкоду. Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип, по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції. При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції. Отже, при визначенні розміру компенсації моральної шкоди, суд виходить із загальних засад розумності, справедливості, пропорційності а тому вважає, що заявлена позивачем до стягнення моральна шкода у розмірі 500000,00 грн. є значно завищеною, а перебування у позивача на утриманні близьких родичів не є тією обставиною, яка впливає на заподіяння позивачу страждань, оскільки після ухвалення Черкаським окружним адміністративним судом 15 грудня 2017 року рішення у справі №823/1430/17, позивач звільнився зі служби в поліції згідно з наказом ДПП від 02 січня 2018 року №1 о/с, з січня 04 січня 2018 року. Достатньою та справедливою, на переконання суду, в даному випадку буде сума компенсації в розмірі 5000,00 грн. Вирішуючи заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності суд виходить з наступного. За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами регулює законодавство про працю. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Тобто, для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася порушення прав, фактично їх поновив. Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі №1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. Так позивачем фактично порушено питання щодо вирішення трудового спору про стягнення моральної шкоди . До цих вимог застосовується трьохмісячний строк звернення до суду. Установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку. Як вбачається з матеріалів справи строк звернення до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди у позивача виник після набрання законної сили рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2017 року у справі №823/1430/17 про поновлення його на роботі, тобто з 28 січня 2020 року (наступного дня після ухвалення Шостим апеляційним адміністративним судом постанови від 27 січня 2020 року). Як вбачається із матеріалів справи позивач звернувся до суду 22 лютого 2020 року (штамп на поштовому конверті), тобто з дотриманням тримісячного строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України. На підставі викладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, завданої порушенням трудових прав, у розмірі 5000,00 грн.

Outcome: partial