Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-18 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом (в подальшому уточненим) до [PERSON] , в якому просили визнати договір купівлі-продажу житлового будинку загальною площею 103,4 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , укладений між сторонами від 07.07.2019 дійсним та визнати за ними право власності на вищевказаний житловий будинок. В обґрунтування позову вказали, що в липні 2019 року вони з відповідачем домовилися про продаж вищевказаного житлового будинку та 07.07.2019 року уклали договір купівлі - продажу згідно якого позивачі, які на момент укладення цього договору проживали однією сім`єю у фактичних шлюбних відносинах, розрахувалися з відповідачем, сплативши їй 30000,00 (тридцять тисяч) гривень, і прийняли майно, а відповідач, в свою чергу передала вказане майно у власність позивачів за вказану плату, та зобов`язалася оформити необхідні документи шляхом нотаріального посвідчення вказаного договору. Зазначила, що вищевказаний будинок належить [PERSON] на праві приватної власності, на підставі ст. 1268 ЦК України, згідно якої вона вважається такою, що прийняла спадщину після смерті [PERSON] , але не оформила таке право. За життя [PERSON] склав заповіт на користь свого сина [PERSON] , який помер [INFO] . [PERSON] є донькою [PERSON] . До теперішнього часу вимоги закону не виконані, відповідач під будь-яким приводом уникає від нотаріального посвідчення договору, що суттєво порушує права позивачів як нових власників придбаної нерухомості, та перешкоджає у реєстрації його права власності на житловий будинок, у зв`язку з чим ми вимушені звернутися з даним позовом до суду. Позивачі [PERSON] та [PERSON] надали заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за їх відсутності. Відповідач [PERSON] надала заяву в якій позовні вимоги визнала, просила розгляд справи проводити без її участі. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 07.07.2019 між сторонами [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу підписаний покупцями [PERSON] і [PERSON] та продавцем [PERSON] , власноручно, на теперішній час ніхто із сторін цього договору вимог щодо порушення їх прав чи інтересів не заявив. Позивачі [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 02.12.2023. Після укладання шлюбу присвоєні прізвища - чоловіку « [PERSON] », дружині « [PERSON] ». Сторонами не заперечується факт того, що даний житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , належав [PERSON] , на праві приватної власності згідно ст. 1268 ЦК України, згідно якої вона вважається такою що прийняла спадщину після смерті [PERSON] , але не оформила таке право. Згідно заповіту складеного [PERSON] від 21.04.2006, вбачається, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , він заповів на користь свого сина [PERSON] . Як вбачається з свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 15.02.1989, батьками відповідача [PERSON] , вказані [PERSON] та [PERSON] . [INFO] батько відповідача, [PERSON] , помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 10.02.2007. [INFO] мати відповідача, [PERSON] , померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 25.02.2015. Згідно відомостей № 1961 від 12.10.2023 наданих КП «Чугуївське міжміське бюро технічної інвентаризації» вбачається, що згідно з реєстраційними матеріалами Бюро право власності станом на 31.12.2012 на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , не зареєстроване. З довідки № Б-4/01-02-28 від 06.09.2023, виданої виконавчим комітетом Чкаловської селищної ради Чугуївського району Харківської області встановлено, що будинок за адресою: [ADDRESS] , зі службовими приміщеннями та спорудами зареєстрований у погосподарській книзі Чкаловсьскої селищної ради по селу Коробочкине під № _0979-5_, головою господарства значиться [PERSON] (нині померлий). Комунальним підприємством «Чугуївське міжміське бюро технічної інвентаризації» станом на 12.10.2023 виготовлено технічний паспорт на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] на ім`я відповідача [PERSON] . Частиною 1 ст. 4 ЦПК України установлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні це певна річ (об`єкт), щодо якої виник спір. Предметом судового розгляду у цій справі є визнання договору дійсним та визнання права власності. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 657 ЦК України передбачено що, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ст. 662 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу а також, одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та інших законодавчих актів", яким ч. 3 ст. 640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з ч. 2 ст. 657 ЦК України виключено слова «та державної реєстрації». Таким чином, з цього часу не передбачено державної реєстрації правочину, якщо в договорі не передбачено інше. Аналогічна позиція викладена в пункті 2 листа ВССУ від 28 січня 2013 року № 24-150/0/4-13. Відповідно до положення абз. 4 п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», яким передбачено, що у зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін (ст. 209 ЦК України). Так, згідно з ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. Статтею 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. У даному випадку між сторонами мають місце саме зазначені вище правовідносини. З огляду на вищезазначене, оскільки сторони домовились щодо усіх істотних умов укладеного між ними правочину купівлі-продажу вищевказаного нерухомого майна, фактично відбулося повне виконання правочину (були передані грошові кошти за вказаний будинок), даний правочин відповідає дійсній волі сторін, однак підстави для нотаріального посвідчення вказаного правочину відсутні з незалежних від сторін зазначених вище обставин. Вказаний правочин на даний час не потребує державної реєстрації, а тому порушене право підлягає захисту у судовому порядку. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч. 3 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Outcome: approved