Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-23 00:00:00

25 травня 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за ст.625 ЦКУ у розмірі 11 282,20 долари США за кредитним договром № 953-04/07 від 29.08.2007 року. Позов мотивовано тим, що 29.08.2007 року ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичною особою [PERSON] уклали договір про іпотечний кредит № 953-04/07 .Відповідно до умов вищевказаного Кредитного договору, Банк зобов`язується надати Боржнику (за договором про іпотечний кредит Позичальникові) кредит у сумі 90 000,00 дол.США, а Відповідач зобов`язується повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором про іпотечний кредит. 17 грудня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово_інвестиційний банк» було укладено Договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Акціонерний комерційний промислово_інвестиційний банк» відступило ПАТ «Альфа-Банк» ( змінено назву на АТ «СЕНС БАНК») права вимоги до кредитних договорів укладених між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичними особами. У порушення умов Договору, позичальник [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконував , в результаті чого утворилась заборгованість по кредитному договору, яку відповідно до рішення від 07 вересня 2020 року по справі № 490/6522/15 Центрального районного суду м. Миколаєва стягнуто з Відповідача на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором №953-04/07 від 29.08.2007 року в сумі 66 354,74 дол США., з яких: заборгованість за кредитом 60627,54 дол. США.;заборгованість по відсотках 5727,20 дол. США, пеня 40 868,15 грн. Рішенням від 05.04.2019 року Центрального районного суду м.Миколаєва по справі 490/11202/16-ц по справі за позовом ПАТ Альфа-Банк до [PERSON] , третя особа [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки - позов задоволено. ухвалено звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS] , загальною площею 69 кв.м., житловою 46,3 кв.м., шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеню суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій згідно ЗУ "Про виконавче провадження" - в рахунок погашення заборгованості у розмірі 77 287,03 долари США за кредитним договором № 953-04/07 від 29 серпня 2007 року, укладеного між ПАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк ( яке відступило право вимоги за договором від 17 грудня 2012 року ПАТ Альфа-Банк ) та [PERSON] , яка складається з заборгованості за кредитом 60 627,54 долари США,заборгованості за відсотками 16 659,49 доларів США. Вказані судові рішення набули законної сили. Оскільки рішення суду до теперішнього часу не виконані, заборгованість за вказаним кредитним договром позичальником не погашена в повному обсязі, просять задвольнити позовні вимоги в повному обсязі на підставі чю 2 ст. 625 ЦК України. 25 серпня 2023 року на адресу суду надійшла уточнена позовна заява, в якій позивач остаточно просить стягнути на свою користь з [PERSON] заборгованість, розраховану на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України та пунктів кредитного договору № 953-04/07 від 29.08.2007 року у розмірі 13 228,98 долари США за період з 26 травня 2015 року по 23 лютого 2022 року та судові витрати, посилаючись на правову позицію, викладену в Постановах ВП ВС від 28.03.2018 року № 444/9519/12, від 24.01.2018 року № 517/1987/2012 . Щодо строку нарахування відсотків посилаються на узгоджений сторонами в договорі строк позовної давності у 10 років. 06.11.2023 року від представника відповідача адвоката Матвієнка І.Ю. надійшла заява про застосування строків позовної давності , в якій містяться також заперечення по суті позовних вимог з доданими письмовими доказами . В обгрунтування своїх заперечень посилається на те, що рішення суду по справі № 490/11202/16 ц про звернення стягнення на предмет іпотеки було виконано в повному обсязі, предмет іпотеки був реалізований державним виконавцем в межах виконавчого провадження в 12.11. 2021 року. Таким чином, зобов`язання відповдіача припинилося належним виконанням згідно ст. 599 ЦК України. Зазначає, що з моменту стягнення судом заборгованості за кредитним договром грошове зобов`язання (а вимога щодо сплати заборгованості за кредитним договром є грошовим зобов`язанням) , яке виникло з кредитних правовідносин , трансформується в зобов`язання , встановлене судовим рішенням. Посилаючись на висновки, викладені у постанові Верховного Судуд у складі Об`єднаної плати КЦС в постанові від 06.03.2019 року у справі № 757/44680/15-ц, постанові ВС від 23.11.2022 року у справі № 285/8536/20 - вважає, що в даному випадку після реалізації предмета іпотеки зобов`язання відповідача перед банком трансформувалося в натуральне зобов`язання, а а отже кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування трьох процентів річних, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Отже, вимоги банку не підлягають задоволенню в повному обсязі. У разі, якщо суд буде вважати виклданені доводи відповідача безпідстваними, відповідач заявляє про застосування строку позовної давності до усіх позовних вимог по справі. Зазначає, що Банк звернувся до суду з вказаним позовом від 25.05.2023 року, проте нараховує заборгованість з березня 2017 року. проте, згідно усталеної позиції верховного суду, до вказаних вимог має застосовуватися загальний трирічний строк позовної давності.Отже, у вказаній справі, період, за який може обраховуватися 3/річних відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, повинен обраховуватися з 25.05.2020 року по 12.11.2021 року , тобто день виконання судового рішення.шляхом реалізації іпотечного майна на прилюдних торгах. При чому позивач жодним чином не обгрунтовує, чому з реалізації предмета іпотекиза 33 872,08 доларів США в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором Банком враховано лише 27 370,63 долари США. Таким чином, розмір заборгованості з 3/ річних у межах строку позовної давності повинен обраховуватися з 25.05.2020 року ао 12.11.2021 року на суму кредитного боргу 60 627,54 долари США , що складає 2 671 долари США. 12.01.2024 року надійшли від представника позивача додаткові пояснення по строкам позовної давності на позовну заяву про стягнення боргу на підставі ст. 625 ЦК України. Зазанчають, що оскільки заборгованість за Кредитним договором була стягнута судом станом на 26.05.2015 року ( дата подання позову до суду), АТ «СЕНС БАНК» вважає, що за період прострочення виконання грошових зобов`язань позивач на підставі ст. 625 ЦК України має право за весь період стягнути з боржника 3% річних, а саме: - заборгованість 3% ст.625 ЦК на суму 13 228,98 дол.США . Так, дійсно, відповідно до Постанови Великої Палата Верховного Суду від 08.11.2019 року по справі № 127/15672/16 зазначено: « Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову». Однак, оскільки відповідно до п. 6.7 кредитного договору сторонами погоджено , що строк позовної давності встановлюється тривалістю 10 років, кредитор має право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України в межах строку позовної давності 10 років. Відповідно до Постанови Верховного Суду від 15.09.2021 року по справі № 343/2083/19, провадження № 61-7119св20 ( яка є ідентичної цій), судом зроблено відповідний висновок: «Також, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що до позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» не підлягає застосуванню трирічний строк позовної давності,оскільки як вбачається з пункту 6.10 кредитного договору, сторони погодили збільшений строк позовної давності - 10 років і такий строк, за змістом даного пункту договору, застосовується до будь-яких протиріч, що можуть виникнути між сторонами при виконанні умов цього договору». Отже, враховуючи той факт, що умовами кредитного договору сторонами погоджено строк позовної давності в межах 10 років, просять, враховуючи позицію Верховного Суду по аналогічній справі, зазначеній вище, задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.05.2023 року визначено головуючого по справі суддю Гуденко О.А. Ухвалою суду від 29.05.2023 справу прийнято до провадження та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначити проведення підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 06.11.2023 року закрито підготовче провадження по справі. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив про задволення позову з викладених у позові та додаткових письмових поясненнях підстав. Представник відповідаач адвокат Матвієнко І.Ю. надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив провідмову у задоволені позову з викладних у письмових поясненнях підстав. Підтримав також і заяву про застосування строку позовної давності. Відповідно до ч.1ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Дослідивши матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 29 серпня 2007 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є АТ Сенс-Банк та [PERSON] як позичальником було укладено Договір про іпотечний борг №953-04/07, відповідно до якого Банк надав Позичальнику кредит у сумі 90 000,00 дол. США на умовах, передбачених цим Договором, а саме наступними траншами: 1 транш - 29 серпня 2007 р. в сумі 50000,00 дол. США, 2 транш - 01 жовтня 2007 р. в сумі 40 000,00 дол. США. За користування кредитом встановлюється процентна ставка в розмірі 13 % річних. Кінцевий терміном повернення кредиту та процентів за ним - не пізніше 26 серпня 2027 р. Відповідно до п.5.2.1 умов Договору, позичальник зобов`язується використати кредит за цільовим призначенням і погасити заборгованість по кредиту та процентах перед Банком відповідно до розробленого графіку погашення. Як вбачається з п. 6.7. цього Договору, будь-які протиріччя , що можуть виникнути між сторонами при виконанні умов цього Договру вирішуються шляхом переговорів, а в разі недосягнення згоди - у судовому порядку відповідно до вимог чинного законодавства України. При цьому строк позовної давності встановлюється тривалістю у 10 років. 14 січня 2008 року між сторонами був укладений Договір №021-04/08 про внесення змін до Договору про іпотечний борг №953-04/07 від 29.08.2007 р., відповідно до якого сторони внесли зміни до п. 3.3 Кредитного договору. 29 серпня 2007 року між Банком та [PERSON] як Іпотекодавцем був укладений Іпотечний Договір з застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до якого предметом іпотеки є квартира, трикімнатна [ADDRESS] , загальною площею 69,0 кв.м., житлова площа 46,3 кв.м. - у якості забезпечення виконання за Договором про іпотечний борг №953-04/07 від 29.08.2007 р. Матеріалами справи підтверджується, що АТ "СЕНС -Банк" набуло право вимоги за вказаним кредитним договором відносно боржника [PERSON] . Згідно розрахунку заборгованості, розмір нарахованих 3% річних за період з 29.06.2015 року по 01.01.2022 року становить 13 226,98 доларів США. Рішенням від 05.04.2019 року Центрального районного суду м.Миколаєва по справі 490/11202/16-ц по справі за позовом ПАТ Альфа-Банк до [PERSON] , третя особа [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки - позов задоволено. ухвалено звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS] , загальною площею 69 кв.м., житловою 46,3 кв.м., шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеню суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій згідно ЗУ "Про виконавче провадження" - в рахунок погашення заборгованості у розмірі 77 287,03 долари США за кредитним договором № 953-04/07 від 29 серпня 2007 року, укладеного між ПАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк ( яке відступило право вимоги за договором від 17 грудня 2012 року ПАТ Альфа-Банк ) та [PERSON] , яка складається з заборгованості за кредитом 60 627,54 долари США,заборгованості за відсотками 16 659,49 доларів США. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 30 січня 2020 року, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 квітня 2019 року змінено в частині розміру заборгованості за кредитним договором по процентам, загальної суми заборгованості та судових витрат. Зменшено розмір процентів з 16 659,49 доларів США до 5 727,20 доларів США та загальний розмір заборгованості з 77 287,03 доларів США до 66 354,74 доларів США, а також судовий збір з 29 713,47 грн. до 19 270,54 грн. Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 07 вересня 2020 року по справі № 490/6522/15, залишеним без змін Постановою Миколаївського апеляційного суду від 15 лютого 2021 року, стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором №953-04/07 від 29.08.2007 року в сумі 66 354,74 дол США., з яких: заборгованість за кредитом 60627,54 дол. США; заборгованість по відсотках 5727,20 дол. США, пеня 40 868,15 грн. Як вбачається з вказаного рішення суду, після 06 червня 2015 року Банк не мав права нараховувати проценти за користування кредитом, що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18. Отже, розмір заборгованості по процентах за користування кредитними коштами слід визначити на час направлення боржнику вимоги про дострокове повернення кредиту у розмірі 5 727,20 дол. США, тіло кредиту - 60627,54 доларів США, пеня - 40868,15 грн. Крім того, суд зазначив, що Верховний Суд неодноразово висловлювався щодо того, що стягнення заборгованості за основним зобов`язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов`язання, адже саме кредитор має право обрати, яким чином здійснювати стягнення заборгованості (постанова Верховного Суду від 28.08.2019 р. у справі №759/4036/18, постанова Верховного Суду від 22.05.2019 р. у справі №640/18356/17, постанова Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі №761/31346/13?ц, постанова Верховного Суду від 31.10.2018 р. у справі №2?1513/10). В цих правовідносинах визначальною є постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2018 р. у справі №921/107/15. Вона містить кілька основоположних принципів, які активно застосовують суди: якщо внаслідок судового стягнення предмета іпотеки у кредитора залишилася непогашена заборгованість за основним зобов`язанням, то основне зобов`язання не припиняється відповідно до положень ст. 599 ЦК України; за рахунок предмета іпотеки кредитор має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі; застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не вважається подвійним стягненням. Не вважається подвійним стягненням звернення стягнення на предмет забезпечення за наявності невиконаного рішення суду про стягнення основної суми заборгованості (навіть якщо був отриманий, але не звернений до виконання виконавчий лист). У постанові від 27.09.2018 р. у справі №910/23408/17 Верховний Суд зазначив, що задля уникнення подвійного стягнення боржник, який погасив заборгованість за основним зобов`язанням (за яким видано виконавчий лист), має право звернутися до суду із заявою в порядку, передбаченому ст. 432 ЦПК України або ст. 328 ГПК України визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Таким чином, Верховний Суд відійшов від доктрини «автоматичного подвійного стягнення» та поклав обов`язок захистити своє право на боржника. Як вбачається з матеріалів справи, в межах ВП №65951488 з примусового виконання рішення суду № 490/11202/16-ц - предмет іпотеки був реалізований 12.11.2021 року, постановою приватного виконавця від 07.12.2021 року виконавче провадження закрито на підставі ч.1 ст. 39 ЗУ "Про виконавче провадження". Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду. Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). У постанові Верховного Суду від 18 лютого 2019 року у справі № 910/21449/17 зазначено, що «4.11. У пункті 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 зауважено, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання визначена законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17, від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12). Отже, зміст правової позиції Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України у кредитному договорі може бути передбачено сплату процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Такі проценти може бути стягнуто кредитодавцем і після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України (ухвала Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 5017/1987/2012). Аналогічну правову позицію викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, а права та інтереси кредитодавця у вказаних правовідносинах забезпечуються частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно зі статтями 627, 628 та 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статей 525, 526 зазначеного Кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зазначено, що «статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18)». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) зазначено, що «відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. […] Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). […] Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову». З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення трьох відсотків річних за частиною другою статті 625 ЦК України. Щодо заперечень відповідача по суті позовних вимог щодо їх безпідставності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц зробила висновок, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. У Постанові Об`єднаної Палати ВС КЦС від 06.03.2019 міститься правовий висновок, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК), а тому 12 квітня 2016 року (дата здійснення розрахунку за виконані роботи) і є датою, коли зобов`язання припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Зважаючи на викладене, висновок суду першої інстанції про сплив строку позовної давності за вимогами про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних у зв`язку зі спливом строку за вимогою про стягнення основного боргу помилковий, оскільки інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України. Так, натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном.. Кредитор у натуральному зобов`язанні не має права на нарахування пені у разі, якщо вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Як викладено у Постанові КЦС ВС від 28.09.2021 у справі №759/4755/19, колегія суддів зауважила про відмінності між обставинами цієї справи та справи №757/44680/15-ц, яка перебувала на розгляду у ОП КЦС ВС (у постанові якої і міститься перший висновок про натуральне зобов`язання). Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції, який дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати зобов`язання боржника за кредитним договором натуральним зобов`язанням, оскільки заочним рішенням від 10 грудня 2013 року стягнено з боржника на користь банку заборгованість за кредитним договором, тобто вимога банку про стягнення заборгованості за кредитом вже захищена у судовому (примусовому) порядку.Тож, якщо кредитор вже скористався судовим захистом та рішенням суду з боржника стягнуто суму основного боргу, то таке зобов`язання вже не є натуральним, а кредитор має право на отримання сум передбачених ст. 625 ЦК України, у тому числі, за останні три роки до моменту пред`явлення позову. Аналогічний висновок викладено і у Постанові КЦС ВС від 23.11.2022 у справі №285/3536/20. За такого, твердження представника відповідача про те, що зобов`язання відповідача трансформувалося у натуральне зобов`язання, є наслдіком невірного тлумачення норм права. Як викладено у Постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 918/650/21, судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки засвідчує факт неналежного виконання стороною свого зобов`язання відповідно до цивільно-правових договорів кредиту та іпотеки.Якщо за рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України (подібний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц).Отже, з аналізу положень ст. ст. 526, 575, 599, 611, 625 ЦК України вбачається, що наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, у якому вказана заборгованість за кредитним договором, який боржник належним чином не виконав, свідчить про наявність у кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за невиконання грошового зобов`язання за увесь час прострочення. Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці. З метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні договорів, насамперед інтересів кредитора, у главі 49 ЦК України визначено види забезпечення виконання зобов`язання. Інститут забезпечення виконання зобов`язання спрямований на підвищення гарантій забезпечення майнових інтересів сторін договору, належного його виконання, а також усунення можливих негативних наслідків неналежного виконання боржником взятих на себе зобов`язань. ЦК України передбачає спеціальні способи, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання. У ч. 1 ст. 546 ЦК України зазначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою.Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 ЦК України). Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Таке забезпечувальне зобов`язання має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер і не може існувати самостійно (подібний висновок міститься у п. 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17). Шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законом (зокрема на підставі рішення суду), кредитор задовольняє свої вимоги за основним зобов`язанням в межах предмету іпотеки. В силу ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Оскільки ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини щодо виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт (аналогічний висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17). За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду (аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17). За такого, твердження представника відповідача щодо припинення зобов`язання боржника після виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки як підстава звільнення його від зобов`язання, передбаченого ч.2 ст. 625 ЦК України щодо сплати 3% річних за час неповернення суми кредитної заборгованості в повному обсязі, яка до того ж стягнута за рішенням суду, не може бути прийнято судом до уваги. Водночас у цій справі необхідно врахувати, що під час розгляду справи представником відповідача було заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності . Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена, наприклад, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункти 61, 62), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19, пункти 5.43, 5.44) та у справі № 911/3677/17 (провадження № 12-119гс19, пункти 6.43, 6.44). Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18)). Оцінюючи заперечення позивача на заяву про застосування строку позвоної давності, суд зазначає таке. За змістом статті 267 ЦК Українисплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому, так і в позасудовому порядку. З урахуванням наведеного три відсотки річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають стягненню в межах трирічної позовної давності. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625ЦКУкраїни є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три відсотки річних від простроченої суми. За такого, суд приходить до висновку, що оскільки позивач звернувся до суду з вказаним позовом з підстав, визначених ч.2 ст. 625 ЦК України, а саме щодо обов`язку боржника сплатити кредитору три відсотки річних від простроченої суми, який виник у нього в силу закону, а не положень кредитного договору, то відсутні підстави для застосування до вказаних зобов`язань збільшеного 10-річного строку позовної давності , яка встановлена за домовленістю сторін щодо виконання умов договру. З ухваленням судом у 2020 році рішення суду про стягнення з відповідача боргу за кредитним договором його зобов`язання сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та фактичного виконання ним грошового зобов`язання у вказаному розмірі не відбулось. Судом встановлено та сторонами не заперечується, що відповідачем заборгованість в повній мірі не погашена. 21 серпня 2023 року позивачем подано уточнена позовна заява, яка за своїм змістом є заявою про збільшення позовних вимог, оскільки змінено розмір позовних вимог з врахуванням періоду нарахування 3% річних за період з травня 2025 року ( дата нарахування заборгованості, стягнутої за судовим рішенням) по 01 лютого 2022 року у розмірі 13 228,98 дол США. Таким чином, підлягає стягнення 3% річних за період з 01.02.2019 року по 01.02.2022 року, тобто за три роки, що передували зверненню до суду з цим позовом, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19). Загальна сума\~3%\~річних від\~простроченої суми\~заборгованості \~66\~354,\~74\~ дол.\~США за\~період з\~01.02.2019\~ року\~по 01.02.2022 року складає розмірі 5 888,12 доларів США і яка підлягає стягнення з [PERSON] на користь АТ «Сенс Банк» Суд визначає порядок обчислення трьох відсотків річних за формулою: сума боргу за рішенням суду від 07.09.2020 року х кількість днів прострочення виконання рішення суду з урахуванням сплаченої суми у грудні 2021 року в межах 3-річного строку з урахуванням спливу позовної давності) х 3 (розмір відсотків, встановлених частиною другою статті 625 ЦК України) / 100 / 365 (днів у році) . Тому, враховуючи визначений період прострочення та формулу розрахунку відсотків відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. Подібні висновки викладені у Постанові від 08 червня 2022 року у справі № 688/2332/20 (провадження № 61-6400св21) Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено частково , тому судові витрати, понесені позивачем, за правилами ст.141 ЦПК України покладаються на сторону відповідача пропорційно задоволеним вимогам, а тому суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по оплаті судового збору в сумі 3229 грн 80 коп.. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: partial