Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи таким, що втратили право користування квартирою, посилаючись на те, що їй на праві приватної власності належить частина квартири [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу від 16.08.2018 року посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А., та частини квартири на підставі Договору дарування від 11.01.2022 року посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М. Відповідач [PERSON] є її колишнім чоловіком. Шлюб між ними розірвано рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 06.03.2023 року. Починаючи з березня 2022 року відповідач добровільно покинув квартиру [ADDRESS] , забравши свої особисті речі та виїхав на окуповану територію Запорізької області. Підтвердженням не проживання відповідача в даній квартирі є довідка №655526, яка видана ТОВ «Місто для людей Запоріжжя» від 19.05.2023 року, згідно якої відповідач з березня 2022 року не проживає за даною адресою. Даний факт можуть підтвердити свідки. Представник позивача [PERSON] - адвокат Василега І.М. в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримала та наполягала на їхньому задоволенні. У судові засідання відповідач, будучи належним чином повідомленими судом про час і місце розгляду справи, повторно не з`явився та не повідомили суд про причини неявки. Відзиву з приводу поданої позовної заяви від відповідача до суду не надходило. Відповідно до вимог ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку вищевикладеним, на підставі ст.ст.223, 280, 281 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленими судом про час і місце розгляду справи, у судове засіадння не з`явився та не повідомили суд про причини неявки. Суд, вивчивши матеріали справи і дослідивши письмові докази, дійшов таких висновків. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Положеннями ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст.76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 16.08.2018 року засвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А., встановлено, що покупці [PERSON] та [PERSON] придбали у власність квартиру [ADDRESS] , згідно з яким [PERSON] набула у власність 1/4 частини квартири, а [PERSON] 3/4 частини квартири (а.с.7-8). Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №134647724, встановлено, що [PERSON] є власником 1/4 частини квартири [ADDRESS] (а.с.9). Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №134647385, встановлено, що [PERSON] є власником 3/4 частини квартири [ADDRESS] (а.с.10). Згідно з договором дарування від 11.01.2022 року посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М., встановлено, що [PERSON] передав безоплатно у власність, а [PERSON] прийняла у власність як дарунок 3/4 частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №294248252, встановлено, що [PERSON] є власником 3/4 частини квартири [ADDRESS] (а.с.12). З заочного рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 06.03.2023 року у цивільній справі 333/4003/22 встановлено факт розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (а.с.13-14). Згідно з довідкою №655526 від 19.05.2023 року виданою начальником відділу по роботі з абонентами [PERSON] , зазначено, що [PERSON] , 1991 року народження, не проживає за адресою: [ADDRESS] - з березня 2022 року (а.с.15). Згідно з витягом з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи наявні відомості про зареєстроване місце проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.17). Допитані в судовому засіданні 15.01.2024 року свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , кожен окремо зазначили, що [PERSON] є колишнім чоловіком позивача, у березні 202 року поїхав до м.Енергодар і до теперішнього часу не повернувся, його речей у квартирі немає. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, дійшов таких висновків. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі, в тому числі, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно з ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання порушенню його прав. Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. При цьому відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно з статтею 191 Житлового кодексу України передбачено, право власника вимагати усунення будь-яких порушень його права і захист права власності здійснюється судом. В судовому засіданні встановлено, що відповідач вже тривалий час не проживає в квартирі. Факт реєстрації [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , підтверджується витягом з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи. Факт не проживання [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , підтверджується Довідкою №655526 від 19.05.2023 року про не проживання та показами допитаних у судовому засіданні свідків. Наявність реєстрації відповідача [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , чинить [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою, зокрема, що сплати у більшому розмірі вартості комунальних послуг та несення інших додаткових витрат по утриманню майна. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Суд вважає, що позивач має права вимагати усунення перешкод у користування квартирою. На підставі викладеного, враховуючи той факт, що відповідач з березня 2022 року не користуються квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , власних речей там не зберігає, обов`язки по утриманню житла не здійснює, суд вбачає позовні вимоги обґрунтованими. У зв`язку із наведеним суд вважає, що право позивача порушено та підлягає судовому захисту, а позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved