Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-21 00:00:00

До Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява Державної інноваційної фінансово-кредитної установи до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу. В обґрунтування позову представник позивача вказує, що наказом Міністерства з питань стратегічних галузей промисловості України №2/п від 28.01.2021 на заступника голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи [PERSON] покладено виконання обов`язків голови установи. На підставі вказаного наказу відповідач виніс наказ №13-к/тр від 28.01.2021, за яким приступив до виконання обов`язків голови правління. [PERSON] , перебуваючи на посаді заступника голови установи та виконуючи обов`язки голови правління, 30.04.2021 видав наказ №145-к/тр, яким звільнив з посади фахівця 1-ї категорії Відділу міжнародної діяльності установи [PERSON] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.07.2022, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 18.01.2023 у справі № 761/19809/21, поновлено [PERSON] на посаді фахівця 1-ї категорії Відділу міжнародної діяльності установи. Стягнуто з ДІФКУ на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 268 506 грн. 05 коп., стягнуто з ДІФКУ на користь держави судовий збір в розмірі 908 грн. 00 коп., допущено негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі [PERSON] . Відповідно до постанови Шевченківського ВДВС у місті Києві від 10.04.2023 про закінчення виконавчого провадження (ВП [NUMBER]) борг в повному обсязі стягнуто на депозитний рахунок Шевченківського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) та перераховано стягувачу. Крім того, з боржника стягнуто та перераховано на користь держави виконавчий збір та витрати виконавчого провадження. Таким чином, на виконання рішення суду від 04.07.2022 у справі №761/19809/21 з рахунку установи стягнуто 296655 грн. 45 коп. Посилаючись на те, що саме винними діями відповідача [PERSON] установі завдано шкоду, пов`язану із виплатою працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просив стягнути з відповідача 296655 грн. 45 коп. Ухвалою судді від 30.06.2023 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою судді від 30.10.2023 відкрито провадження у даній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін. Ухвалою судді від 30.10.2023 задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову у даній справі. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити з викладених у ньому обставин. У судове засідання відповідач не з`явився, як вбачається із матеріалів позовної заяви, судові документи направлялись відповідачу за адресою зареєстрованого місця проживання, врученні особисто 13.11.2023, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, то в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином. Відповідач правом подачі відзиву на позовну заяву не скористався. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. У разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача за правилами спрощеного позовного провадження та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подав. При цьому, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що наказом Міністерства з питань стратегічних галузей промисловості України №2/п від 28.01.2021 на заступника голови правління Державної інноваційно фінансово-кредитної установи [PERSON] покладено виконання обов`язків голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи. На підставі вказаного наказу відповідач виніс наказ №13-к/тр від 28.01.2021 за яким приступив до виконання обов`язків голови правління. [PERSON] , перебуваючи на посаді заступника голови установи та виконуючи обов`язки голови правління установи, 30.04.2021 видав наказ №145-к/тр, яким звільнив з посади фахівця 1-ї категорії Відділу міжнародної діяльності установи [PERSON] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.07.2022, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 18.01.2023 у справі № 761/19809/21, поновлено [PERSON] на роботі на посаді фахівця 1 категорії відділу міжнародної діяльності Державної інноваційної фінансово-кредитної установи. Стягнуто з ДІФКУ на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 268506 грн. 05 коп. без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів, судовий збір в розмірі 908 грн. 00 коп. Стягнуто з ДІФКУ на користь держави судовий збір у розмірі 2685,06 грн. Допущено негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі [PERSON] . Відповідно до постанови Шевченківського ВДВС у місті Києві від 19.04.2023 про закінчення виконавчого провадження (ВП [NUMBER]) борг в повному розмірі стягнуто на депозитний рахунок Шевченківського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) та перераховано стягувачу. Крім того, з боржника стягнуто та перераховано на користь держави виконавчий збір та витрати виконавчого провадження. Таким чином, на виконання рішення суду від 04.07.2022 у справі №761/19809/21 з рахунку установи стягнуто 296655 грн. 45 коп. Відповідач на час виникнення спірних правовідносин був посадовою особою, який прийняв рішення про звільнення [PERSON] із займаної посади та підписав відповідний наказ. Такі дії посадової особи у судовому порядку були визнані неправомірними, вчиненими з порушенням норм КЗпП України. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Даною статтею встановлено загальне правило відповідальності, згідно з яким на боржника за регресною вимогою покладається обов`язок відшкодувати кредитору виплачене ним третій особі відшкодування в повному обсязі. Відшкодування шкоди, яка заподіяна підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу врегульовано нормами КЗпП України. За приписами ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Пунктом п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України визначено, що службові особи, винні в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. Відповідно до роз`яснень, викладених п.п.13,33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. При незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Отже, чинне законодавство не містить додаткових підстав для відшкодування майнової шкоди з винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення працівника здійснено з порушенням вимог закону або затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Статтею 136 КЗпП України визначений порядок покриття шкоди, заподіяної працівником. Приписами ч. 4 ст. 136 КЗпП України передбачено, що стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу. Згідно зі статтею 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Таким чином, відповідач як посадова особа, за наказами якого незаконно звільнено працівника, та несвоєчасно виконано негайне виконання рішення суду, має покрити шкоду, заподіяну установі у повному розмірі сплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 268506,05 грн. (справа №761/19809/21) та судовий збір у розмірі 908,00 грн. Аналогічна позиція викладена в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 401/1745/16-ц. Водночас суд зазначає, що положеннями ст. 237 КЗпП України, на яку посилався позивач в обґрунтування вимог заявленого позову, не передбачено обов`язку особи, винної у незаконному звільненні працівника, відшкодувати підприємству, установі або організації шкоду, заподіяну виплатами, які були здійснені у виконавчому провадженні, зокрема сплати виконавчого збору та витрат на виконавче провадження, відтак позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача виконавчого збору за виконавчими провадженнями ([NUMBER]) у загальному розмірі 27241 грн. 40 коп. задоволенню не підлягають. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 4450 грн. 15 коп. Враховуючи наведене, суд приходить висновку про часткове задоволення позову. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial