Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-08 00:00:00

Позивач [PERSON] 01 вересня 2023 року звернулася в суд із позовом до [PERSON] , в якому просить позбавити його батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , посилаючись на те, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків по вихованню та матеріальному забезпеченні сина, в чому він найбільше потребує, оскільки хворіє і лікування дитини коштує шалених грошей. Всі потреби дитини самостійно забезпечує вона. Станом на сьогодні відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться його станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовкою до самостійного життя. Дитина на даний час разом з матір`ю знаходиться на лікуванні за кордоном у Італійській Республіці. Ще одним доказом підтвердження байдужості батька по відношенню до дитини є листування в Viber, яке вона намагалася проводити з метою сприяння та виявлення батьківських почуттів відповідача до сина. Однак, незважаючи на написані повідомлення та намагання зробити крок на зустріч заради інтересів дитини, відповідач виявив свою байдужість по відношенню до сина і навіть нічого не відписав. Просить задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] подав суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в позові в повному обсязі, посилаючись на те, що рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 19.09.2022 по справі №594/557/22 про стягнення аліментів на дитину та утримання дружини, судом було встановлено, що [PERSON] приймає участь та доклав зусиль у зборі коштів для лікування сина, збір яких було оголошено в соціальній мережі Інтернет та переказав на власний рахунок позивачки 327816,18 грн. Даний факт свідчить про те, що він співпереживає за здоров`я сина та намагався фінансово допомогти дитині. Крім того, впродовж вже більше року, з дня вказаного рішення, він не допустив ані дня прострочення сплати аліментів та утримання дружини. Тому твердження позивачки, що дитина перебуває на її повному утриманні не відповідає дійсності. Також те, що він тимчасово не бачиться з дитиною, відбувається не з його вини, і як зазначає сама позивач, вона разом з дитиною тривалий час перебуває за кордоном. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Бачинська Н.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. В судове засідання відповідач не прибув. Представник відповідача адвокат Волошина Т.Б. в залі судового засідання просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі з підстав їх необґрунтованості та безпідставності. Представник третьої особи органу опіки і піклування Іване-Пустенської сільської ради в залі судового засідання вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є подругою позивачки, та їй відомо про обставини які склались в сім`ї останньої. Позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбу і у них були гарні відносини, однак після народженням сина і виявлення в дитини захворювання, почались проблеми в сім`ї сторін, що призвело до припинення між ними сімейних стосунків та розірвання шлюбу. Відповідач [PERSON] дійсно брав участь та допомагав у зборі, який був відкритий, грошових коштів на лікування сина. Однак, після цього, зі слів позивачки, він не спілкується з сином, не бере участі у його вихованні та не дає у добровільному порядку матеріальне утримання на сина, тільки сплачує аліменти. Заслухавши пояснення сторін, свідка, представника органу опіки та піклування Іване-Пустенської сільської ради Чортківського району Тернопільської області, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі, суд встановив наступні обставини справи. Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.12.2020, який розірвано рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 19 вересня 2022 року. Свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER] підтверджено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками дитини [PERSON] , [INFO] . Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 19.09.2022 стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] , аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн щомісячно, з урахуванням індексу інфляції починаючи з 23 червня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] , аліменти на її утримання, в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн щомісячно, з урахуванням індексу інфляції починаючи з 23 червня 2022 року і до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] , трьохрічного віку. Дитина [PERSON] хворіє, встановлено діагноз - спінальна м`язова атрофія І типу, Вердніга-Гоффмана. Гупербілірубунемія новонароджених не уточнена. Вроджена вада розвитку нирок-лівобічна пієлоектазія, що стверджується випискою із медичної карти амбулаторного хворого Відділення патології новонароджених ОКНП «Чернівецька обласна дитяча клінічна лікарня», заключенням молекулярно-генетичного дослідження, медичним висновком. Дитині з інвалідністю [PERSON] призначено державну соціальну допомогу, що стверджується посвідченням серія [NUMBER] , виданим ВСЗ №1 УСЗН Чортківської РДА. Наказом керівника Тернопільської обласної прокуратури №283-к від 30.05.2022, прокурору Гусятинського відділу Чортківської окружної прокуратури Тернопільської області [PERSON] надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 30.05.2022 по 09.03.2024 року включно. Як вбачається з фотоілюстрації, позивач [PERSON] на телефон відповідача [PERSON] надсилала повідомлення, в якому запитувала, чому він не цікавиться сином, його станом здоров`я, не вітає його з днем народження та не приймає участі у його вихованні. Орган опіки і піклування Іване-Пустенської сільської ради надав висновок від 25 жовтня 2023 року №603/1 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , згідно якого вважає за доцільне позбавити громадянина [PERSON] , [INFO] , жителя с.Кривче Чортківського району Тернопільської області батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , посилаючись на те, що [PERSON] був запрошений на засідання комісії з питань захисту дитини, однак останній відмовився прибути на засідання комісії. Зі слів матері [PERSON] батько [PERSON] останній раз бачив свого сина 13.01.2022, з того часу не цікавиться сином, станом його здоров`я, самопочуттям, його потребами. Батько не виявляє бажання займатись вихованням дитини, здоров`ям та в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання малолітнього сина не надав. Із січня 2022 [PERSON] одна займається вихованням сина, дбає про його здоров`я, фізичний та розумовий розвиток, возить його на реабілітацію в інші країни, щоб покращити стан здоров`я. Батько не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного медичного догляду, не бачить дитину, не здійснює підготовку до дорослого життя та не проявляє інтересу до його внутрішнього світу. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Закон України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року в ст.11 передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Крім того діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст.14 наведеного вище Закону). Такі ж положення містяться у Конвенції ООН про права дитини. Так, відповідно до змісту принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків , коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. У пунктах 15, 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (далі - Постанова) роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Для встановлення таких обставин суду потрібно ретельно перевіряти докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, обов`язково здійснювати необхідні дії для залучення відповідача у справі та з`ясування його позиції й обґрунтувань. Суд, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Відповідно до вимог ч.ч.5,6 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Таким чином, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов`язками відповідачем, які б свідчили про злісне ухилення ним від виховання своєї дитини і як наслідок необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав, у матеріалах справи відсутні. Суд також критично оцінює висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо свого сина [PERSON] , оскільки даний висновок є недостатньо обґрунтованим, описаний зі слів матері дитини, а тому не може бути беззаперечним доказом для підтвердженням факту ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а також застосування до нього такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав. При цьому, суд враховує, що такий висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (ч.ч. 5, 6 ст.19 СК України). Суд також приймає до уваги, що відповідач виявляє бажання піклуватися про свою дитину та судом не встановлено фактів умисного його ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. Враховує, що тривале перебування дитини [PERSON] за кордоном на лікуванні, позбавляє можливості батька бачитись з дитиною, не з його вини. Судом також не встановлено інших підстав позбавлення батьківських прав, передбачених ст.164 СК України. Враховуючи встановлені судом обставини по справі, те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов`язки, приймаючи до уваги, що відповідач [PERSON] заперечує щодо позбавлення його батьківських прав та бажає брати участь у вихованні дитини, особи відповідача, суд вважає, що у задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав слід відмовити, оскільки в судовому засіданні не здобуто доказів, що це буде в інтересах малолітньої дитини сторін [PERSON] . При цьому суд вважає, що відповідача [PERSON] слід попередити про необхідність змінити своє ставлення до виховання сина [PERSON] . Судові витрати по справі слід покласти на сторони в тій частині, в якій вони їх понесли. На підставі наведеного, ст.ст.14, 150, 164, 166 СК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав",

Outcome: dismissed