Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-09 00:00:00

23.03.2023 [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просила визнати дійсним договір купівлі-продажу будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами місцезнаходженням якого є [ADDRESS] , що позначений у технічному паспорті цього будинку, виготовленому станом на 25.09.2020, житловий будинок зазначено літерою «А» та господарські будівлі: сараю під літерою «Б», сараю з погребом під літерою «В», вбиральні під літерою «Г», сараю під літерою «Д» і споруди, позначені №1, №1, к. Позов обґрунтовано тим, що у жовтні 2003 [PERSON] придбала у [PERSON] будинок, який розташований по [ADDRESS] . Придбання вказаного будинку здійснено за 2800 грн., першу частину грошей в розмірі 1400 грн. позивачка передала [PERSON] відразу в присутності сусідки [PERSON] (нині покійної), після чого [PERSON] передала позивачці оригінал дублікату свідоцтва на право власності на житловий будинок від 26.02.1984 та оригінал будинкової книги. Другу частину грошей в розмірі 1400 грн. позивачка передала [PERSON] на весіллі своєї доньки [PERSON] 25.04.2004 в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] . Між позивачкою та [PERSON] була домовленість, що після отримання останньою всієї суми за будинок вони здійснять переоформлення будинку на позивачку з понесенням витрат порівну, тому що, позивачка не мала достатнього доходу здійснити це самостійно з приводу того, що працювала санітаркою в Савранській ЦРБ. [PERSON] , за отримані від позивачки кошти, купила будинок в с.Байбузівка, Подільський район, Одеська область та переїхала туди на постійне проживання і з позивачкою більше не бачились. Вказане позбавило можливості [PERSON] укласти з відповідачкою договір та його нотаріально посвідчити. Крім того, в 2014 позивачці поставили діагноз злоякісний новотвір, стадія третя. 24.02.2014 [PERSON] було здійснено операцію в зв`язку з чим остання отримала з другу групу інвалідності безстроково та перебуває по теперішній час на лікуванні та обліку в онкологічному кабінеті КНП «Савранська ЦРБ» і вимушена витрачати всі кошти на лікування. В зв`язку з цими обставинами та відсутністю будь-яких претензій від власника будинку [PERSON] впродовж 18 років, з моменту продажу будинку, позивачкою не було здійснено переоформлення будинку на своє ім`я. В серпні 2020 [PERSON] померла, після цього прийшла її донька [PERSON] та повідомила, що буде виселяти позивачку з будинку, після оформлення документів на нього в порядку спадкування. Позивачка стверджує, що [PERSON] достеменно відомо про продаж її мамою [PERSON] будинку позивачці та отримання коштів за нього. До моменту смерті [PERSON] жодна людина або органи селищної ради не заперечували щодо правомірності проживання позивачки в будинку та володінням ним. Позивачка стверджує, що вона безперервно володіє та проживає у будинку вже більше 18 (вісімнадцяти) років. За цей час позивачкою здійснювався поточний ремонт будинку, а також здійснена заміна балок, заміна вікон і дверей та проведено його утеплення, на що витрачалися кредитні кошти. На підставі викладених обставин позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав з позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами. Крім того, до позовної заяви [PERSON] надала суду заяву по виклик свідків у судове засідання: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою судді Савранського районного суду Одеської області Брюховецьким О.Ю. від 06.03.2023 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 28.03.2023; встановлено відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву; а також задоволено клопотання позивача про виклик у судове засідання свідків та про витребування доказів (а.с. 24-25). 21.03.2023 відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали відзив на позов, в якому зазначили, що з позовом не погоджуються з огляду на наступне, позивачка стверджує, що у 2004 році придбала будинок садибного типу з господарськими спорудами по [ADDRESS] , який належав на праві приватної власності померлій [PERSON] . При цьому договір купівлі-продажу будинку у письмовій формі не укладався та нотаріально не посвідчувався. Разом з тим, як зазначає позивачка, грошові кошти за купівлю будинку були передані у присутності свідків. Однак, реєстрація права власності на будинок не відбулася через відсутність у позивачки достатнього доходу, а також у зв`язку з постійним проживанням власниці будинку за межами смт. Саврань. Крім того, позивачка зазначила, що між нею та померлою [PERSON] було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу будинку і відбулось повне виконання даного договору. Так, позивачка зобов`язана довести обставини, за яких правочин не був нотаріально посвідчений, а також факт ухилення від його посвідчення й те, що така можливість була втрачена. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення, переїзд на постійне місце проживання в іншу місцевість, втрати будь-якого зв`язку позивача з відповідачами тощо, не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України. На підтвердження своїх вимог позивачкою не надано жодних належних доказів на доведення обставин щодо безповоротного ухилення власниці будинку від нотаріального посвідчення договору, та існування об`єктивних перешкод, що позбавляли позивачку можливості протягом шістнадцяти років з часу укладення договору до дня смерті власниці будинку, вчинити дії щодо нотаріального посвідчення договору. Доводи позивачки на відсутність грошових коштів, втрати спілкування з власницею будинку та відсутність будь-яких претензій від неї, не заслуговують на увагу та не доводять обставин, необхідних для визнання правочину дійсним. Крім того, позивачка вказує, що останню частину грошових коштів у сумі 1400 грн. за придбання будинку нею передано 25.04.2004. Так, за домовленістю з власницею будинку, саме після отримання останньої частини грошової суми позивачка мала здійснити реєстрацію права власності на будинок. Таким чином, починаючи з 25.04.2004 позивачці стало відомо про порушення свого права, відповідно перебіг позовної давності розпочався на наступний день від зазначеної дати, тобто з 26.04.2004. у зв`язку з чим, позивачка могла звернутися до суду за захистом порушеного права протягом трьох років, починаючи з 26.04.2004 по 26.04.2007 включно. Разом з тим, своїм правом не скористалася та звернулася до суду після спливу позовної давності, а саме через 18 років, з часу коли їй стало відомо про порушення свого права та особу, яка його порушила. При цьому жодних доказів на підтвердження поважності причин пропуску встановленого законом строку звернення до суду, не надала (а.с. 33-37). 22.05.2023 представник позивачки адвокат Вергелес Ю.О. подав до суду позовну заяву про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним (зі зміненими підставами позову) в якій зазначив, що договір купівлі-продажу укладено у жовтні 2003, тобто до набрання чинності ЦК України, то до спірних правовідносин сторін підлягають застосуванню норми ЦК УРСР. Разом з тим представник позивачки стверджує, що відповідно до статті 128 ЦК УРСР право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. За договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 224 ЦК УРСР). На час укладення договору купівлі-продажу чинне законодавство визначало обов`язкову нотаріальну форму договору купівлі-продажу будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин стаття 227 ЦК УРСР. Отже, чинне на час укладання зазначеного договору законодавство визначало, що виникнення права власності не залежить від державної реєстрації цього права. Таким чином, представник позивачки стверджує, що право власності на будинок у [PERSON] виникло з моменту його прийняття нею, тобто у жовтні 2003. Звертаючись до суду позивачка просить визнати дійсним договір купівлі-продажу будинку, укладеного у жовтні 2003 на підставі частини 2 статті 220 ЦК України, посилаючись на те, що вона та [PERSON] дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору та відбулося виконання договору з обох сторін, але [PERSON] ухилялась від нотаріального посвідчення вищезазначеного договору. Крім того, представник позивача стверджує, що нормами матеріального законодавства передбачена можливість визнавати у судовому порядку нікчемні договори дійсними, зокрема на підставі частини 2 статті 220 ЦК України. Таким чином, однією з умов застосування частини 2 статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в удовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України викладеним у постанові від 06.09.2017 в справі №6-1288цс17 та від 04.03.219 у справі №665/2266/16-ц. Представник позивачки вказує на те, що [PERSON] померла і [PERSON] втратила можливість нотаріально посвідчити укладений між ними договір купівлі-продажу будинку (а.с. 48-49). Ухвалою суду від 12.09.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 04.10.2023 (а.с. 68-69). В судовому засіданні 07.11.2023 свідок [PERSON] вказав, що з позивачкою він знаходиться в дружніх стосунках. По даній справі пояснив, що був присутній при передачі позивачкою другої частини грошей [PERSON] за будинок, а остання передала їй якійсь документи. Розписки про передачу грошей за будинок [PERSON] не бачив. Того ж дня, свідок [PERSON] в судовому засіданні надала аналогічні пояснення, які дав свідок [PERSON] 07.11.2023 в судовому засіданні свідок [PERSON] вказав, що [PERSON] проживає в будинку з 2003. По даній справі вказав, що позивачка придбала цей будинок, але вчасно його не оформила. Крім того, [PERSON] зазначив, що рідних покійної власниці будинку не бачив у позивачки, а також розписку про передачу коштів за придбання будинку теж не бачив. 10.01.2024 представник позивачки (в режимі відеоконференції) в судовому засіданні на позовних вимогах наполягав у повному обсязі, просив їх задовольнити. 10.01.2024 представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що позивачкою не надано жодних належних доказів на доведення обставин щодо безповоротного ухилення власниці будинку від нотаріального посвідчення договору, та існування об`єктивних перешкод, що позбавляли позивачку можливості протягом шістнадцяти років з часу укладення договору до дня смерті власниці будинку, вчинити дії щодо нотаріального посвідчення договору. Разом з тим, позивачка вказує, що останню частину грошових коштів за придбання будинку нею передано 25.04.2004. за домовленістю з власницею будинку, саме після отримання останньої частини грошової суми позивачка мала здійснити реєстрацію права власності на будинок. Таким чином, починаючи з 25.04.2004 позивачці стало відомо про порушення свого права, відповідно перебіг позовної давності розпочався на наступний день від зазначеної дати, тобто з 26.04.2004. у зв`язку з чим, позивачка могла звернутися до суду за захистом порушеного права протягом трьох років, починаючи з 26.04.2004 по 26.04.2007 включно. Своїм правом позивачка не скористалася та звернулася до суду після спливу строку позовної давності, а саме через 18 років, з часу коли їй стало відомо про порушення свого права та особу, яка його порушила. При цьому жодних доказів на підтвердження поважності причин пропуску встановленого законом строку звернення до суду, не надала. 10.01.2024 свідок [PERSON] вказала, що позивачка купила даний будинок, робила там ремонт, але передачу грошей за нього свідок не бачила. Розписки за передачу грошей за куплений будинок [PERSON] теж не бачила. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, копією пенсійного посвідчення серія [NUMBER] виданого від 19.06.2014 Пенсійним фондом України встановлено, що [PERSON] , [INFO] має ІІ групу інвалідності, термін дії - довічно (а.с.4). Зі свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок виданого від 26.02.1984, на підставі рішення Савранської селищної Ради народних депутаті №2 від 29.01.1982 вбачається, що цілий житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] , належить [PERSON] (а.с.5-6). Згідно технічного паспорта на будинок типу з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] вбачається, що замовником технічної інвентаризації є [PERSON] . У технічному паспорті житловий будинок зазначено літерою «А» та господарські будівлі: сараю під літерою «Б», сараю з погребом під літерою «В», вбиральні під літерою «Г», сараю під літерою «Д» і споруди, позначені №1, №1, к. Після проведення технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна станом на 25.09.2020 встановлено, що він відповідає таким характеристикам: А-\~житловий будинок загальною площею 32,9 кв.м., житлова площа А1 - 6,5 кв.м., А2 10,4 кв.м., - всього житлова площа якого 16,9 кв.м.; сіни-коридор І площею 7,7 кв.м, сіни-кухня І-1 площею 8,3 кв.м. Вид опалення в житловому будинку пічне (а.с.7-12). З акту від 01.10.2020 про підтвердження проживання [PERSON] в будинку розташованому по [ADDRESS] вбачається, що остання фактично проживає в зазначеному будинку без правовстановлюючих документів з 25.10.2004 (а.с.13). За частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини 1-4 стаття 12 ЦПК України). За частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). За змістом частини 1 статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Частина третя статті 334 ЦК України передбачає, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із частиною 2 статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. За змістом статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до статті 128 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно зі статтею 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. На підставі статті 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Пленум Верховного\~Суду України\~у пункті\~13\~постанови від\~06\~листопада 2009\~року №\~9\~«Про судову\~практику розгляду\~цивільних справ\~про визнання\~правочинів недійсними»\~роз`яснив\~судам,\~що при\~розгляді подібних\~спорів суди\~повинні з`ясувати,\~чи підлягає\~правочин обов`язковому\~нотаріальному посвідченню,\~чому вінне був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Так,\~при розгляді\~справи про\~визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи не наявні інші підстави нікчемності правочину. При цьому, саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення тощо не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 листопада 2020 року, у справі № 363/230/18. Суд зазначає, що сторона позивачки не довела факту безповоротного ухилення [PERSON] з моменту отримання грошей за будинок до її смерті від нотаріального посвідчення правочину, що є обов`язковою умовою для визнання правочину дійсним на підставі частини 2 статті 220 ЦК України. На підтвердження своїх вимог позивачкою не надано жодних належних доказів на доведення обставин щодо безповоротного ухилення власниці будинку від нотаріального посвідчення договору, та існування об`єктивних перешкод, що позбавляли позивачку можливості протягом шістнадцяти років з часу укладення договору до дня смерті власниці будинку, вчинити дії щодо нотаріального посвідчення договору. Доводи позивачки на відсутність грошових коштів, втрати спілкування з власницею будинку, переїзд власниці в с. Байбузівка Подільського району Одеської області, її хворобу та відсутність будь-яких претензій від неї, не заслуговують на увагу та не доводять обставин, необхідних для визнання правочину дійсним. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. Вирішуючи справу, суд також наголошує, що стороною позивачки не надано суду жодного письмового документа (розписки, тощо), на підставі чого можна було б прийти до висновку про домовленість між сторонами щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу будинку. Водночас покази свідків також не засвідчують про домовленість між сторонами щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу будинку та вказують лише на факт передачі коштів за будинок. Договір купівлі-продажу нерухомого майна не може бути визнано судом дійсним з підстав, передбачених статтею 220 ЦК України, оскільки такий договір підлягає нотаріальному посвідченню, а набуті на його підставі права на нерухоме майно - державній реєстрації, отже, судовим рішенням не може бути підмінено як процедуру нотаріального посвідчення договору, так і державну реєстрації речових прав на нерухоме майно. Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 221/5196/16-ц. Відповідно до частини першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки стаття 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (статті 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (стаття 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. З урахуванням всебічного дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення. У відповідь на доводи представника відповідачів про необхідність застосування строку позовної давності, суд вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Згідно із частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цc18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 80), від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18, пункт 61), № 522/2201/15-ц (провадження № 14-179цс18, пункт 62) та № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18, пункт 61), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (провадження № 14-194цс19, пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-27-цс19, пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс-19, пункт 51), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (провадження № 14-448цс19, пункт 28). Отже оскільки позов не підлягає задоволенню через його необґрунтованість, суд не вбачає необхідності у застосуванні строку позовної давності або у його поновленні. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Таким чином, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати у справі суд залишає за позивачкою. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed