Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-15 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач 1) та [PERSON] (надалі за текстом - позивач 1) звернулися до суду з даним позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення в квартиру. В обґрунтування позову зазначили, що Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 06.12.2017 року у справі № 758/384/17 визнано за позивачами право власності на 1/6 частку квартири [ADDRESS] . Постановою Апеляційного суду міста Києва від 21.03.2018 року вказане рішення залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 06.05.2020 року Рішення Подільського районного суду м. Києва від 06.12.2017 року та Постанову Апеляційного суду міста Києва від 21.03.2018 року залишено без змін. Позивач 1 є власницею 1/6 частки квартири [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Позивач 2 є власником 1/6 частки квартири [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Іншим співвласником квартири є відповідач, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, вказана квартира належить позивачам та відповідачу на праві спільної часткової власності. Квартира складається з трьох кімнат, загальною площею 72.0 кв.м, житловою площею 41.2 кв.м., що вбачається з Технічного паспорту. Відповідач перешкоджає позивачам в користуванні їх власністю. Відповідач користується квартирою одноособово, не допускаючи в квартиру позивачів, чим порушує їх право власності. 09.07.2018 року відповідачу була направлена вимога про вселення та погодження порядку користування квартирою, яку відповідач залишила без відповіді. Відповідач не відкриває позивачу 1 двері квартири, не відповідає на телефонні дзвінки, що підтверджується Актами від 22.08.2018 року, 03.09.2018 року, складеними у присутності позивача 1 та свідків. Позивач 1 звернулася із заявою в Подільське УП ГУ НП в м. Києві з проханням посприяти у доступі до квартири та отриманні ключів. На свою заяву № 41242 позивач 1 отримала висновок за матеріалами перевірки від 18.09.2018 року, у якому зазначалося, що в даному випадку відсутні ознаки кримінального правопорушення і перевірку по рапорту рахувати розглянутою. Отже, з підстав вищенаведених позивачі вимушені були звернутися з позовом до відповідача з вимогою про їх вселення до зазначеної квартири. Ухвалою суду від 01 вересня 2020 вказану позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 04 січня 2021 року справу прийнято до провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 03.09.2021 року до суду надійшов відзив на позов, у якому представник відповідача зазначила, що позивач 1 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , яка є її власністю і у спірній квартирі ніколи не проживала. Позивач 2 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 1986 року, але з вересня 1994 року в квартирі не проживає, оскільки, у 1994 році виїхав до Німеччини, а, згодом, у 2000 році переїхав до США. Наразі, є громадянином США та проживає там. На думку представника відповідача, обставини, викладені позовній заяві, є надуманими, позов є безпідставним, оскільки відсутній предмет спору, а докази, долучені до позовної заяви, стосуються періоду 2018 року. У задоволенні позову просила відмовити. Представник позивачів подала заяву про розгляд справи за їх відсутності, позов просила задовольнити з підстав у ньому наведених. Відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання у судове засідання не з`явилась. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 06.12.2017 року у справі № 758/384/17 визнано за позивачами право власності на 1/6 частку квартири [ADDRESS] (а.с. 8-11). Постановою Апеляційного суду міста Києва від 21.03.2018 року вказане рішення залишено без змін (а.с. 12-17). Постановою Верховного Суду від 06.05.2020 року Рішення Подільського районного суду м. Києва від 06.12.2017 року та Постанову Апеляційного суду міста Києва від 21.03.2018 року залишено без змін. Позивач 1 є власницею 1/6 частки квартири [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 24). Позивач 2 є власником 1/6 частки квартири [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 25). Іншим співвласником квартири є відповідач, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 26-27). Отже, вказана квартира належить позивачам та відповідачу на праві спільної часткової власності. Квартира складається з трьох кімнат, загальною площею 72.0 кв.м, житловою площею 41.2 кв.м., що вбачається з Технічного паспорту (а.с. 28-29). 09.07.2018 року відповідачу була направлена вимога про вселення та погодження порядку користування квартирою, яку відповідач залишила без відповіді (а.с. 30-31). Відповідач не відкриває позивачу 1 двері квартири, не відповідає на телефонні дзвінки, що підтверджується Актами від 22.08.2018 року, 03.09.2018 року, складеними у присутності позивача 1 та свідків (а.с. 32-34). Позивач 1 звернулася із заявою в Подільське УП ГУ НП в м. Києві з проханням посприяти у доступі до квартири та отриманні ключів (а.с. 35-36). На свою заяву № 41242 позивач 1 отримала висновок за матеріалами перевірки від 18.09.2018 року, у якому зазначалося, що в даному випадку відсутні ознаки кримінального правопорушення і перевірку по рапорту рахувати розглянутою (а.с. 37). Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступним. Згідно з положеннями статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). В силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі, щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи з цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники у здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного на житло, визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Здійснення громадянами житлових прав здійснюється у порядку визначеному законодавством, в тому числі Цивільним кодексом України та Житловим кодексом Української РСР. Користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду регулюється главою 2 розділу ІІІ ЖК Української РСР. Згідно ст. 9 ЖК Української РСР (надалі за текстом - ЖК), ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Порядок здійснення права спільної часткової власності встановлений статтею 358 ЦК України. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є у спільній частковій власності. За відсутності згоди порядок володіння та користування майном визначається судом. Відповідно до роз`яснень п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №29 від 22 грудня 1995 року (з наступними доповненнями) квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно ст. 155 ЖК власника квартири не може бути позбавлено права користування жилим приміщенням крім випадків, передбачених законом. У відповідності до положень статті 150 ЖК та ст. 383 ЦК України, власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У пункті 33 постанови № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що «відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння». Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Вселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю (житловим будинком) шляхом вселення предметом доказування є наявність права на житло, сторона позивача це довела, надавши правовстановлюючі документи. Також, в судовому засіданні встановлено відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, адже в разі наявності таких відносин власник здійснює захист порушеного права власності зобов`язально-правовими засобам. Підставою негаторного позову слугують посилання позивачів на належне їм право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачам перешкод щодо здійснення ними цих правомочностей. Щодо позовної вимоги про встановлення порядку користування квартирою, суд зазначає наступне. Як вбачається з технічного паспорту, квартира [ADDRESS] ,загальною площею 72.0 кв.м. складається: з трьох кімнат, житловою площею 41.2 кв.м. - 1-а кімната 11,3 кв.м,(позначена на плані квартири цифрою 6) 2-а кімната - 11,8 кв.м, (позначена на плані квартири цифрою 7), 3-я кімната -18.1 кв.м (позначена на плані квартири цифрою 8); кухня площею 8.5 кв.м, санвузла - площею 1.0 кв.м, ванної кімнати площею 2.6, кв.м, коридору площею 7.7, 8.6 кв.м. Позивачі у позовній заяві просили суд встановити порядок користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] виділивши в спільне користування [PERSON] та [PERSON] кімнату площею 11,8 кв.м., виділивши в користування [PERSON] кімнату площею 11.3 кв. м. та кімнату площею 18,1 кв.м., залишити в спільному користуванні співвласників кухню площею 8,5 кв.м., санвузол площею 1,0 кв.м., ванну кімнату площею 2,6 кв.м., коридори площею 7.7, 8.6 кв.м. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Таким чином, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-1500цс15 від 17 лютого 2016 року. З огляду на те, що виділити кожному зі співпозивачів в користування окрему кімнату відповідно до належних їм часток у праві власності не видається можливим, суд вважає, що запропонований співпозивачами порядок користування враховує баланс інтересів співвласників спірної квартири та осіб, які мають право користування квартирою. Натомість, відповідачем не було запропоновано інших варіантів порядку користування спірною квартирою. На думку суду, при такому порядку користуванні приміщеннями квартири житлові умови сторін будуть відповідати можливостям реалізації ними своїх прав співвласників майна з врахуванням балансу інтересів кожного зі співвласників. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та про наявність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачів суму сплаченого судового збору 1 681,60 грн. по 840, 80 грн. кожному. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved