Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-22 00:00:00

позивачі звернулися до Печерського районного суду м. Києва з указаною позовною заявою. У правове обґрунтування позову позивачі посилаються на: розпорядження Кабінет Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження; статті 41, 56 Конституції України; статтю першу Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції»; Конвенцію Організації Об`єднаних Націй «Про захист цивільного населення під час війни» від 12 серпня 1949 року та Протоколи до неї; Конвенцію ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, що прийнята резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї ООН 2 грудня 2004 року; Європейську конвенцію про імунітет держав, прийнятої Радою Європи 16 травня 1972 року; рішення ЄСПЛ (Ilascu and Others v. Moldova and Russia [GC], no. 48787/99, § 333, ECHR 2004-VII, Catan and Others v. the Republic of Moldova and Russia [GC], nos. 43370/04, 8252/ 05 and 18454/06, § 110, ECHR 2012 (extracts)), (Osman v. the United Kingdom, 28 October 1998, § 116, Reports of Judgments and Decisions 1998-VIII), «Юрій Миколайович Іванов проти України» («Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine»), від 23 березня 2010 року у справі «Цудак проти Литви», від 14 березня 2013 року у справі «Олєйніков проти Російської Федерації»; ст. 1 Закону України від 27 лютого 2014 року № 794-VII «Про Кабінет Міністрів України»; п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року; ст. 22, 23, 170, 319, 321, 1177 ЦК України; п. 70 Постанови Великої Палати Верховного суду від 04 вересня 2020 року у справі № 265/6582/16-ц, Постанови ВС у справах № 757/45419/16, № 757/43306/16-ц, № 237/557/18; Постанову ВС від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19; Постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах»; Постанову Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Обґрунтовуючи позов указують, що [PERSON] та [PERSON] до 2022 року мали у власності нерухоме майно (надалі - Об`єкт), розташоване за адресою: [ADDRESS] . У мирний час (до 2014 року) в будівлях Об`єкту знаходилися: редакція місцевого ЗМІ «ТЕЛЕгазета»; приватне підприємство «Лікувально-діагностичний центр Кліманової М.О. »; житлові приміщення. «ТЕЛЕгазета» належить TOB «PIA К&К», власниками якого є позивач-1 - [PERSON] (доля якого складає 75 %) та [PERSON] . Власницею ПП «ЛДЦ Кліманової М.О. » є, відповідно, Позивач-2 - [PERSON] . У зазначеному Об`єкті також знаходилася житлова квартира, а саме по [ADDRESS] , в якій раніше мешкала сім`я позивачів із дітьми. Навесні 2014 року місто Кадіївка опинилася під окупацією російської федерації (надалі - рф) у вигляді окупаційного режиму так званої «ЛНР». У зв`язку з початком воєнних дій на території розташування Об`єкту у липні 2014 року позивачі з сім`єю виїхали в місто Київ, де проживають і сьогодні. З 07 листопада 2014 року територія міста Кадіївки, де розташований Об`єкт, перебувала під ефективним адміністративним контролем рф. 03 травня 2015 року позивачам стало відомо, що Об`єкт та все майно, що знаходилося в ньому, захоплені невстановленими озброєними особами. За цим фактом Шевченківським УП ГУНП в м. Києві розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12015100100001050 від 30 січня 2015 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України. На сьогодні Позивачам не повідомлено про жодні слідчі процесуальні дії, проведені в рамках зазначеного кримінального провадження. 07 лютого 2019 року місто Кадіївка, де розташований Об`єкт, увійшло до Переліку районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, затвердженого Указом Президента України № 32/2019. 21 лютого 2022 року депутати державної думи рф ратифікували угоди про «дружбу, співпрацю та взаємну допомогу» з угрупованнями так званих «ДНР» та «ЛНР», які контролюють окремі райони Донецької та Луганської областей України. Ці угоди, укладені строком на 10 років, допускали розміщення на окупованих територіях російських військових баз, використання російського рубля, тощо. Позивачі вказують, що 24 лютого 2022 року приблизно о 05 год. 30 хв. ранку президент рф володимир путін оголосив про рішення провести спеціальну військову операцію. Цього ж дня по всій території України розпочалися масові авіаудари, ракетні та артилерійські обстріли військових об`єктів. На прикордонних з рф та Республікою Білорусь районах відбувалися обстріли через державний кордон України прикордонних підрозділів та блокпостів із застосуванням артилерії, важкої техніки та стрілецької зброї. 24 лютого 2022 року Президент України Володимир Зеленський підписав Указ № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». До сьогодні рф продовжує повномасштабне вторгнення на територію України. Внаслідок окупації міста Кадіївки, після повідомлення про захоплення Об`єкту терористами так званої «ЛНР» у січні 2015 року, позивачі не мали до нього доступу та не отримували достовірної інформації про його стан. Натомість, з засобів масової інформації, в тому числі т.з. «ЛНР», стало відомо, що в Об`єкті розгорнуто [INFO] (військова частина № [NUMBER] ), очолюваного [PERSON], а після його смерті [INFO] - [PERSON]. Цей полк з 09 січня 2015 року увійшов до складу 2 Армійського корпусу так званої луганської народної республіки та був перейменований на шостий окремий гвардійський мотострілковий полк (козачий) ім. м. платова - та увійшов у підпорядкування т.з. «народної міліції ЛНР». Позивачі наголошують, що з 2015 року район, де розташований Об`єкт в м. Кадіївка, оточений блокпостами незаконних збройних формувань та суворо охороняється. 13 вересня 2022 року Об`єкт був знищений внаслідок воєнних дій. Зокрема, 13 вересня 2022 року сайт « sprotyv.info » опублікував таке повідомлення: «Цієї ночі, 13 вересня, в окупованій Кадіївці (колишній Стаханов) Луганської області прогриміли вибухи на вулиці Островського в будівлі, яку місцеві називають «Телегазета». Відомо, що з 2014 року тут дислокувалися російські військові. Про це повідомляють в соцмережах. За свідченням очевидців, будівля отримала значні руйнування. На жаль, про масштаби втрат окупантів поки що нічого не повідомляється. Як повідомляла група «ІC», наприкінці липня у тимчасово окупованій Кадіївці (колишній Стаханов) на Луганщині Збройні Сили України знищили ворожу військову базу. Тоді українські військові ліквідували 200 російських десантників, які з 2014 року базувалися в готелі «Донбас». Також «РІА Новості» в публікації від 14 вересня 2022 року повідомляло, в перекладі, наведеному позивачами, зокрема: «Українські війська випустили по Стаханову в ЛНР шість ракет з американської РСЗВ HIMARS, повідомило у середу представництво луганської народної республіки у Спільному центрі з контролю та координації питань, пов`язаних із військовими злочинами України. З боку збройних формувань України зафіксовано обстріл: 08.40 (збігається з мск - ред.) за населеним пунктом Стаханов із застосуванням РСЗВ HIMARS (шість ракет). Інформація про постраждалих та пошкодження уточнюється». Позивачі вказують, що на момент захоплення Об`єкту в ньому знаходилися і, ймовірно, були знищені: правовстановлюючі документи TOB PIA «К&К», а також документи по веденню господарської діяльності, первинна документація, податкова і бухгалтерська звітність за весь період, з моменту створення підприємства до 03 січня 2015 року; правовстановлюючі документи ПП «ЛДЦ Кліманової М.О.», документи по веденню господарської діяльності, первинна документація, податкова і бухгалтерська звітність за період з моменту створення підприємства до 03 січня 2015 року, а також база персональних даних пацієнтів лікувально-діагностичного центру; основні фонди, інструменти, інвентар, меблі, техніка та інше майно. Вартість основних фондів, інструментів, інвентарю, меблів, техніки, нематеріальних активів, будівель і споруд TOB РІА «К&К» на момент захоплення Об`єкту становила 4 251 375 грн. Вартість медичного обладнання та засобів виробництва «ЛДЦ Кліманової М.О. » на момент захоплення Об`єкту становила 691 053 грн. Вартість житлового будинку, і майна всередині на момент захоплення Об`єкту становила 3 250 380 грн. Загальна сума матеріальної шкоди на момент захоплення Об`єкту становила 8 192 808 грн. В результаті зазначених вище подій Об`єкт має нежилий стан і не може використовуватися позивачами ні для подальшого проживання ні для здійснення підприємницької діяльності. Позивачі повідомляють, що їм не відомо про свідків подій 13 вересня 2022 року, адже з 2014 року вони не повертались до окупованої Кадіївки, а безпосередня територія розташування Об`єкту суворо охороняється озброєними окупантами. Та з огляду на те, що Кадіївка до сьогодні входить до тимчасово окупованих територій України, надати інші докази, окрім тих, що додані до цієї позовної заяви, позивачі не мають можливості. Враховуючи і те, що позивачі не мали доступу до Об`єкту протягом 8 років, вони позбавлені можливості оцінити і визначити розмір фактично завданої шкоди, яка визначається вартістю зруйнованого Об`єкту і майна в ньому, але водночас вони надають суду всі наявні відомості та орієнтовну вартість шкоди, розраховану станом на 2015 рік. З цього приводу в інтересах позивачів 25 жовтня 2022 року подано заяву про вчинення кримінального правопорушення до ГУ СБУ у Донецькій та Луганській областях. Цю заяву за підслідністю було передано до ГУ Національної поліції в Луганській області. 03 листопада 2022 року розпочато досудове розслідування в кримінальному провадженні № 12022130000001053 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України. Таким чином, в результаті воєнних дій, зумовлених військовою агресією рф, позивачам спричинено майнову та моральну шкоду. Зазначають, що обов`язок відшкодувати спричинену позивачам майнову та моральну шкоду у повному обсязі лежить на державах Україні та рф. Державою позивачам не надано іншого житла, заподіяну шкоду не відшкодовано, Об`єкт не відновлено. Є всі підстави цивільно-правової відповідальності, а саме: наявність шкоди, протиправна поведінка заподіювала шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою. Звертають увагу на факти, що свідчать про обізнаність органів влади України про небезпеку, що загрожувала майну позивачів. Оскільки держава України знала про початок військової агресії на сході України, а в подальшому і про повномасштабне військове вторгнення. Проте, в 2014 році евакуація Позивачів не була забезпечена державою, вони самостійно виїхали з окупації на підконтрольну територію України. При цьому позивачі не мали можливості забрати велику кількість майна, устаткування, інших матеріальних цінностей, які залишалися в Об`єкті, та не могли жодним чином захистити своє майнове право як на сам Об`єкт, так і на все майно в ньому. Крім того, протягом наступних 8 років позивачі перебували в тяжкому очікуванні новин про долю Об`єкту та всього свого майна, але держава не здійснювала спроб інформувати їх про свої плани чи заходи в цьому напрямі. Натомість, у 2022 році, коли вже відомо про знищення Об`єкту, Україною досі не розроблений механізм отримання компенсації за зруйноване майно. Вказує, що Україна є державою-відповідачем у цій справі, оскільки на неї покладені певні позитивні зобов`язання, навіть якщо вона і не здійснювала ефективного контролю відповідної території. Наголошують, що позивачі не мають жодних майнових претензій чи вимог до відповідача-2 як до окремого суб`єкта цивільних відносин. Більше того, позивачі не мають таких претензій і до відповідача-1 як окремого суб`єкта цивільних відносин. Позовні вимоги про зобов`язання списання коштів з Єдиного казначейського рахунку сформовані чітко у відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України, п. 1, п.п.3 п.3 Положення про ДКСУ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, і не стосуються відповідальності відповідача-2. Враховуючи той факт, що рф, як держава-агресор, грубо порушує норми та принципи міжнародного права, не є державою, яка сумлінно виконує взяті за міжнародними договорами зобов`язання і не може посилатись на імунітет від судового переслідування в Україні, який випливає із статті 2 Статуту ООН. Відповідно, немає необхідності отримувати згоду рф на розгляд справи проти неї в українському суді. Виконання вимог ЦПК України щодо виконання доручення вручення запиту на згоду рф розгляду судом України цивільної справи не має виконуватись, оскільки суд України має право ігнорувати імунітет рф. Таким чином, позовна заява спрямована проти держав-відповідачів: російської федерації, яка здійснювала ефективний контроль на території Луганської області, а тому несе відповідальність, відповідно до статті 1 Конвенції, щодо гарантування особам прав і свобод на цій території, та України, за якою залишаються певні позитивні зобов`язання відповідно до положення щодо розроблення порядку компенсації шкоди, проведення розслідування описаних подій, під час яких було зруйновано майно позивачів. Вказують, що за відсутності доступу до території розташування Об`єкту, неможливо отримати будь-які актуальні дані про його стан та обсяг завданих пошкоджень, провести їхню оцінку та сформувати реальну вартість завданої шкоди. Саме тому позивачі просять взяти до уваги всі надані ними збережені відомості та документи, відповідно до яких вартість Об`єкту та майна в ньому станом на січень 2015 року оцінювалась у 8 192 808 грн. Отже, майнова шкода, завдана позивачам становить щонайменше 8 192 808 грн. Позивачам також завдано значної моральної шкоди, оскільки вони були вимушені залишити не тільки свій дім, у якому мирно проживала їхня сім`я до 2014 року, а й кожен з них - успішний бізнес, напрацьований роками. Разом із втратою матеріальних цінностей вони були повністю позбавлені свого соціального життя, професійного оточення, улюбленої справи та заробітку. До того ж, марне і важке очікування протягом останніх восьми років на зміну ситуації остаточно обірвалося 13 вересня цього року із новиною про знищення Об`єкту. Відтак, усвідомлюючи весь об`єм втрати та невідворотність наслідків описаних подій, Позивачі відчувають крайній розпач та зневіру, що в умовах триваючої війни лише поглиблює стресову напругу. Внаслідок зазначеного позивачам спричинено моральну шкоду. Враховуючи всі перелічені вище фактори, заподіяну моральну шкоду позивачі оцінюють у розмірі 900 000,00 гривень Постановленою ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06 січня 2023 року цивільну справу передано на розгляд до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області. 13 квітня 2023 року вищевказана цивільна справа надійшла на адресу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області та постановленою ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2023 року справу прийнято до провадження, призначено позовну заяву до розгляду у порядку загального позовного провадження, відкрито провадження у цивільній справі, призначено підготовче засідання. Встановлено сторонам строк на подання заяв по суті справи. Постановленою ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2023 року закрито підготовче провадження у цивільній справі, призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи. 29 серпня 2023 року судом отримано відзив відповідача-1 на позовну заяву. У відзиві представник відповідача-1 заперечив проти задоволення позову в частині стягнення з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України моральної шкоди у розмірі 300 000 гривень. В обґрунтування відзиву вказав, що Кабінет Міністрів України є неналежним відповідачем у цій справі, оскільки визначені законодавством завдання та повноваження Кабміну не передбачають поновлення порушеного права позивачів. Посилання позивачів на засоби масової інформації, а саме на представництво так званої «ЛНР» у Спільному центрі з контрою та координації питань, пов`язаних із військовими злочинами України про те, що Українські війська випустили по Стаханову в так званій «ЛНР» шість ракет з американської РСЗВ НІМАRS, не може бути доказом у цій справі, так як немає документального підтвердження. Фіксація фактів пошкоджень або руйнування будівель та споруд, зумовлених збройною агресією рф, здійснюється відповідно до Порядку виконання невідкладних робіт щодо ліквідації наслідків збройної агресії рф, пов`язаних із пошкодженням будівель та споруд, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 2022 року № 473. Послався на висновки щодо застосування норм права, вказані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (провадження № 14-17цс19), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/378/19 (провадження № 12-23гс20), від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 (провадження № 14-167цс20), згідно з якими передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування державою відповідно до закону шкоди, завданої терористичним актом, не породжує без спеціального закону легітимного очікування на отримання від держави Україна відшкодування за моральну шкоду, завдану позивачеві внаслідок загибелі матері під час терористичного акту в період проведення АТО незалежно від того, на якій території - підконтрольній чи непідконтрольній Україні - мав місце вказаний акт. У законодавстві України немає такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача щодо права вимоги на підставі Закону України «Про боротьбу з тероризмом» до держави про відшкодування нею моральної шкоди, завданої у зв`язку із загибеллю дочки/матері у період проведення АТО. Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку рф, яку остання здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VІІІ Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання російської федерації державою-агресором (далі - Звернення)). Із 20 лютого 2014 року тривають силові дії рф (перша фаза збройної агресії), які є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року (абзац сімнадцятий пункту 1, схваленої постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VІІІ, Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» (далі - Заява). Беручи до уваги Статуї ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року. Верховна Рада України визнала рф державою-агресором (абзац шостий Звернення). У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії рф проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами рф озброєні бандитські формування проголосили створення так званої «донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року) (абзац п`ятий пункту 1 Заяви). 17 серпня 2014 року третя фаза збройної агресії рф розпочалася масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних сил рф (абзац чотирнадцятий пункту 1 Заяви). Наслідком збройної агресії рф проти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя - невід`ємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини території України у Донецькій та Луганській областях (абзац перший пункту 3 Заяви), рф своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України, у тому числі право на життя, в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, у Донецькій та Луганській областях. Жертвами збройної агресії рф стало мирне населення, зокрема жінки та діти (абзаци четвертий і п`ятий пункту 3 Заяви). 24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії рф проти України - повномасштабне вторгнення агресора на нашу суверенну територію. У цей день Україна розірвала з рф дипломатичні відносини. 02 березня 2022 року збройну агресію рф проти України у резолюції ЕS-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей. 14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені Збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України № 2188-ІХ. 27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, най масштабні тим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни. Тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визнані частини території України, в межах яких збройні формування рф та окупаційна адміністрація рф встановили та здійснюють загальний контроль, зокрема сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей (пункт 1 частини першої статті 1 вказаного Закону від 18 січня 2018 року). Позивачі в позовній заяві не обґрунтовували, що Держава Україна могла вжити, але не вжила заходів, які б усунули ризик зруйнування будинку [ADDRESS] , що Держава знала про можливість обстрілу м. Кадіївка Алчевського району Луганської області з боку незаконних збройних формувань у зв`язку зі збройною агресією з боку рф і могла вжити, але не вжила заходів з попередження такого обстрілу та усунення ризику для зруйнування Об`єкта. Вказує, що внаслідок збройної агресії рф Україна вирішила створити спеціальний механізм для визначення всіх збитків, які завдала держава-агресор. Такий обов`язок Україна підтвердила у постанові Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року № 326 «Про затвердження Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації» (далі - Постанова № 326). Визначення шкоди та збитків здійснюється окремо, зокрема, за таким напрямом, як людські втрат та пов`язані з ними соціальні витрати - напрям, що включає всі людські втрати (смерть або каліцтво цивільних осіб), що виникли в результаті збройної агресії рф. а також витрати, пов`язані з призначенням різних видів державної соціальної допомоги та наданням соціальних послуг (підпункт 1 пункту 2 Постанови № 326). Одним із основних показників, які оцінюються в межах цього напряму, є кількість цивільних осіб, загиблих внаслідок збройної агресії рф (абзац третій підпункту 1 пункту 2 постанови № 326). Визначення шкоди та обсягу соціальних виплат, які забезпечуються відповідно до законодавства, у грошовій формі здійснюється згідно з методикою, затвердженою наказом Мінсоцполітики, за погодженням з Мінреінтеграцїї. Відповідальним за визначення шкоди та збитків за наведеним напрямом є Мінсоцполітики. Таким чином, Україна в особі Мінсоцполітики взяла на себе позитивний матеріальний обов`язок визначити правила, спрямовані на відновлення прав потерпілих унаслідок, зокрема, загибелі цивільних осіб через збройну агресію рф. Його невиконання чи неналежне виконання може бути окремою підставою для позову про відшкодування Україною шкоди, завданої затримкою виконання цього обов`язку. Розмір такого відшкодування залежить від складності проблеми, яку має вирішити держава, умов (воєнних, соціально-економічних, політичних), у яких цю проблему слід вирішити, тривалості невиконання чи неналежного виконання відповідного обов`язку, важливості вирішення відповідної проблеми для конкретної особи тощо. Проте таке відшкодування не може бути пов`язаним і співмірним із розміром тієї шкоди, яка завдана загибеллю людини та зруйнування будинку внаслідок збройної агресії рф проти України. 07 вересня 2023 року представником позивачів подано відповідь на відзив. У відповіді вказала, що відзив подано не у встановлені ЦПК України строки та не повинен бути прийнятий до уваги. Вказує, що Україна є державою-відповідачем у цій справі, оскільки на неї покладені певні позитивні зобов`язання, навіть якщо вона і не здійснювала ефективного контролю відповідної території. Обов`язок поважати право власності за статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції включає як негативні, так і позитивні зобов`язання. Заява про порушення негативного обов`язку скерована лише до відповідача-3 - Російської Федерації, тоді як Україна несе відповідальність за невиконання (неналежне виконання) своїх позитивних обов`язків, які в свою чергу поділяються на позитивні матеріальні та позитивні процесуальні. Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, то порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків - як негативного, так і позитивного матеріального чи позитивного процесуального, може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації, відшкодування. На сьогодні ніщо не вказує на те, що захоплення Об`єкту 2015 року та подальше його знищення 2022 року були спричинені терористичним актом. В рамках відкритих кримінальних проваджень на національному рівні розслідуються злочини, передбачені ч. 2 ст. 186 та ч. 2 ст. 194 Кримінального кодексу України відповідно. Позивачами не ініціювались, та, принаймні, їм невідомо про інші розслідування за цими фактами, в яких описані дії кваліфікувалися би за ознаками ст. 258 Кримінального кодексу України. Позивачі повторюють, що не мають жодних претензій чи вимог саме до відповідача-1 як до окремого суб`єкта цивільних відносин. В цьому контексті будь-які посилання на ч. 2 ст. 176 ЦК України, та інші норми щодо розмежування відповідальності держави і Відповідача-1 як окремого суб`єкта цивільно-правових відносин є зайвими. Вказує, що дійсно, на території розташування Об`єкту проводилися заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України (АТО). Аргументи відповідача-1 щодо відсутності відповідних доказів знищення майна є маніпулятивними і мають бути критично оцінені судом. Мультимедійні файли, надані позивачами на цифровому носії інформації є належними доказами заподіяння матеріальної та моральної шкоди позивачам. В позовній заяві і в окремому файлі щодо доданих електронних доказів позивачі просили особливу увагу приділити відео-файлам у форматах ".mp4", ".webm", а також зображенням та фотографіям у форматах «.jpg», «.png», які містять окремі деталі щодо подій в Об`єкті, зображення дійових осіб, ідентифікація яких є суттєвою для вирішення справи по суті. Так, шляхом порівняння доказів №№ 7.16-7.17 на диску, що є фотографіями з особистого сімейного архіву позивачів, з доказами №№ 7.18-7.22 на диску, що були зроблені після січня 2015 року, коли Об`єкт був захоплений озброєними незаконними формуваннями, можна встановити, що діяльність штабу козацького полку ім. М. Платова розгорнулася саме у приміщеннях Об`єкту, яке належало позивачам. Вимога до держави Україна звернена саме у формі відшкодування моральної шкоди, внаслідок невиконання державою своїх позитивних обов`язків в контексті Конвенції 1950 року. Ця вимога не знаходиться у прямій залежності від суми завданих позивачам матеріальних збитків. Натомість, вона є похідною від факту порушення їхніх прав, в тому числі внаслідок неможливості держави захистити їхній майновий інтерес. Що стосується «Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії РФ», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року за № 326, - цей Порядок регулює загальні засади визначення шкоди за відповідними напрямками та секторами економіки (Мінекономіки, Міноборони, МВС, Мінреінтеграції, тощо) і стосується виключно соціального сектора, інфраструктури, виробничого сектора, тощо, і ніяким чином не стосується майна фізичних та юридичних осіб, яке належить їм на праві приватної власності. Законопроект № 7198 «Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій», навіть якщо він буде прийнятий у останньому читанні і набуде форму закону - не може бути застосований до територій, які тимчасово окуповані. Ймовірно, мине багато часу, перш ніж можна буде оцінювати його дію на практиці. Але і у ньому відсутні ефективні засоби захисту права власності на майно, пошкоджене чи зруйноване внаслідок збройної агресії рф. Постановою Кабміну від 26 березня 2022 року № 380 затверджено «Порядок подання інформаційного повідомлення про пошкоджене та знищене нерухоме майно внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією російської федерації». Позивачі скористалися цією можливістю і подали відповідне повідомлення через веб-портал Дія. Втім, це повідомлення спрямоване лише на фіксацію пошкоджень і ніяких подальших наслідків таке повідомлення досі не мало. Сьогодні можна з впевненістю сказати, що будь-який дієвий механізм відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії рф фізичним та юридичним особам просто відсутній. Втім, після реєстрації відповідних заяв та відкриття кримінальних проваджень представники правоохоронних органів або бездіяли, або обмежилися допитом потерпілих. Станом на сьогодні слідство не може продемонструвати навіть мінімальний і необхідних обсяг процесуальних дій, які могли свідчити про перспективу встановлення істини у справі і настання відповідних наслідків. Враховуючи досвід розслідування заяви 2015 року, позивачі мають всі підстави вважати, що розслідування здійснюється неефективно, оскільки за весь період розслідування за обома заявами підозрювані у вчиненні злочинів досі не встановлені, слідчі не інформують позивачів про перебіг досудового розслідування та ряд проведених слідчих дій. Така якість розслідування не здатна встановити обставини захоплення та руйнування Об`єкту, і тим паче встановити винних та притягнути їх до відповідальності. 14 вересня 2023 року відповідачем-1 подано заперечення, згідно з якими представник вказує, що Кабінет Міністрів України є неналежним відповідачем у цій справі. Обов`язок відшкодувати спричинену Позивачам майнову та моральну шкоду у повному обсязі лежить на російську федерацію. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (частина друга статті 1177 ЦК України). Держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. Положення статті 1177 ЦК України передбачають порядок відшкодування шкоди, завданої лише фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. Згідно з частиною першою статті 1207 цього ж Кодексу шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 ЦК України, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Держава Україна зобов`язалася компенсувати шкоду, спричинену злочином, перед фізичними особами відповідно до ЦК України та спеціального закону, тоді як відносно юридичних осіб держава Україна такого позитивного обов`язку не має. Позивачі в позовній заяві не обґрунтовували, що Держава Україна могла вжити, але не вжила заходів, які б усунули ризик зруйнування будинку [ADDRESS] , що держава знала про можливість обстрілу м. Кадіївка Алчевського району Луганської області з боку незаконних збройних формувань у зв`язку зі збройною агресією з боку рф і могла вжити, але не вжила заходів з попередження такого обстрілу та усунення ризику для зруйнування Об`єкта. Постановленими ухвалами Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2023 року, від 18 жовтня 2023 року судові засідання у цивільній справі постановлено проводити в режимі відеоконференції. Доручено Дзержинському районному суду міста Кривого Рогу забезпечити проведення судового засідання 15 вересня 2023 року в режимі відеоконференції, судове засідання, призначене на 23 жовтня 2023 року - в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. В судове засідання представник позивачів не з`явилася, подавши заяви про розгляд справи у відсутність позивачів та представника. Згідно з заявами позов підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача-1 в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову до Держави Україна. Підтримав доводи, викладені у відзиві та запереченнях. Указав на відсутність належних та допустимих доказів пошкодження майна позивачів. Зазначив, що відзив подано представником одразу після направлення позову до належного представника КМУ, Міністерства юстиції України та передачі його представнику. Представник відповідача-2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, підстав неявки не повідомив, заяв, клопотань, відзиву не надавав. Представник відповідача-3 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом розміщення інформації про розгляд справи на офіційному веб-сайті суду. Підстав неявки не повідомив, заяв, клопотань, відзиву не надавав. Дослідивши матеріали справи, обґрунтування позовних вимог, заслухавши пояснення представника відповідача-1, дослідивши електронні докази, долучені до позову, проаналізувавши та оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, в сукупності зібраних у справі доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд висновує таке. За ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. За ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України). За положеннями ст. 77 - 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з частинами 2 - 4, 8, 9 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Відповідно до частин 2, 6 статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Так, на підтвердження права власності позивачами до позову додано незасвідчені копії: свідоцтва про право власності від 27 лютого 2009 року, згідно з яким [PERSON] належить на праві власності будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] /т.1 а.с.28/. Загальна площа об`єкта нерухомості становить 399,1 кв.м.; житлова площа 213,5 кв.м.; житловий будинок з цокольним поверхом, ганком-а, навісом-а, А-2ж, 399,1 кв.м.; витягу про реєстрацію права власності № 22053059, згідно з яким право власності на будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] зареєстроване 03 березня 2009 року /т.1 а.с.29/; технічного паспорту, виданого Стаханівським КП БТІ 24 грудня 2008 року на садибний (індивідуальний) житловий будинок, [ADDRESS] , в якому власником вказано [PERSON] /т.1 а.с.30-36/; державного акту на право приватної власності на землю серія І-ЛГ № 012732, відповідно до якого [PERSON] , який мешкає: [ADDRESS] передано у власність земельну ділянку, площею 0,1000 га, розташовану на території [ADDRESS] /т.1 а.с.37-38/; договору купівлі-продажу 17/100 частки будівлі від 21 травня 2003 року, відповідно до якого [PERSON] придбав у ТОВ РЕКЛАМНО-ІНФОРМАЦІЙНЕ АГЕНСТВО «К & К» квартиру № 1 , яка складається з 17/11 частки будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] /т.1 а.с.39-40/; витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 770607 від 12 червня 2003 року, за яким право власності на 17/100 частки будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] /т.1 а.с.40, 45/; витягу з експлікації споруди /т.1 а.с.41-44/; свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи ТОВ РЕКЛАМНО-ІНФОРМАЦІЙНЕ АГЕНСТВО «К&К» від 16 травня 1996 року з місцезнаходженням юридичної особи: [ADDRESS] /т.1 а.с.46/; витягу з веб-сайту: https//usr.minjust.gov.ua/ua/freesearch щодо детальної інформації про юридичну особу ТОВ РЕКЛАМНО-ІНФОРМАЦІЙНЕ АГЕНСТВО «К&К», місцезнаходженням якої вказано: Луганська область, Старобільський район, м. Старобільськ, вул. Миру, 22 А. До переліку засновників входить [PERSON] (адреса якого: [ADDRESS] ), [PERSON] . Кінцевий бенефіціарний власник [PERSON] /т.1 а.с.48-51/; статуту ТОВ РЕКЛАМНО-ІНФОРМАЦІЙНЕ АГЕНСТВО «К&К» в новій редакції, затвердженого загальними зборами учасників від __ березня 2010 року № 3 /т.1 а.с.52-64/; витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 464999 від 29 квітня 2003 року, за яким право колективної власності на 83/100 частки будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за ТОВ РЕКЛАМНО-ІНФОРМАЦІЙНЕ АГЕНСТВО «К&К» /т.1 а.с.65/; свідоцтва про право власності від 23 квітня 2003 року серія [NUMBER] , згідно з яким РЕКЛАМНО-ІНФОРМАЦІЙНЕ АГЕНСТВО «К&К» належить на праві колективної власності 83/100 будівлі, розташований за адресою: [ADDRESS] /т.1 а.с.66/. Опис об`єкта: А-2 будівля, а, а' - ганки, загальна площа 83/100 часток будівлі 729,9 кв.м; свідоцтва про державну реєстрацію друкованого засобу масової інформації серія ЛГ № 1094-215р від 11 червня 2009 року «Реклама ТЕЛЕгазета» (російська) /т.1 а.с.67/, засновником якої є ТОВ РЕКЛАМНО-ІНФОРМАЦІЙНЕ АГЕНСТВО «К&К»; свідоцтва про державну реєстрацію друкованого засобу масової інформації серія КВ № 17740-6590ПР від 28 квітня 2011 року «ТЕЛЕгазета» /т.1 а.с.68/, засновником якої є ТОВ РЕКЛАМНО-ІНФОРМАЦІЙНЕ АГЕНСТВО «К&К»; свідоцтва на знак для товарів і послуг № [NUMBER] від 15 червня 2004 року /т.1 а.с.69/ на ТОВ «РІА «К&К»; витягу з веб-сайту: https//usr.minjust.gov.ua/ua/freesearch щодо детальної інформації про юридичну особу ПП «ЛДЦ Кліманової М.О.», місцезнаходження якого вказано: м. Київ, вулиця Оноре де Бальзака, 4 . До переліку засновників входить [PERSON] (адреса якої вказана: [ADDRESS] ) та [PERSON] /т.1 а.с.70-74/; списку майна житлового будинку по [ADDRESS] , що знаходилося в будинку на момент його захоплення 03 січня 2015 року на суму 3250380,00 грн /т.1 а.с.75/; списку медичного обладнання та засобів його виробництва ПП «ЛДЦ Кліманової М.О.», що перебували в будівлі по [ADDRESS] на момент його захоплення на суму 691 053,00 грн /т.1 а.с.76-77/; списку переліку основних фондів ТОВ РЕКЛАМНО-ІНФОРМАЦІЙНЕ АГЕНСТВО «К&К» на суму 4 251 375,00 грн та переліку основних фондів ТОВ РЕКЛАМНО-ІНФОРМАЦІЙНЕ АГЕНСТВО «К&К» будівлі і споруд на суму 3 139 228,00 грн, переліку інших нематеріальних активів ТОВ РЕКЛАМНО-ІНФОРМАЦІЙНЕ АГЕНСТВО «К&К» на суму 448 433,00 грн, переліку основних фондів машин та техніки ТОВ РЕКЛАМНО-ІНФОРМАЦІЙНЕ АГЕНСТВО «К&К» на суму 264 454,00 грн, переліку основних фондів меблів ТОВ РЕКЛАМНО-ІНФОРМАЦІЙНЕ АГЕНСТВО «К&К» на суму 269 600,00 грн, переліку основних фондів інструменти, інвентар за ТОВ РЕКЛАМНО-ІНФОРМАЦІЙНЕ АГЕНСТВО «К&К» на суму 129 660,00 грн /т.1 а.с.78-81/; заяви позивача-1 на ім`я начальника ГУ УМВС України в Луганській області від 27 січня 2015 року про притягнення до кримінальної відповідальності осіб, які заволоділи майном позивача-1, в тому числі за адресою: [ADDRESS] /т.1 а.с.89-90/; довідки слідчого Шевченківського УП ГУНП в м. Києві від 28 грудня 2015 року про наявність кримінального провадження № 12015100100001050 від 30 січня 2015 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України /т.1 а.с.91/; витягу з ЄРДР від 25 червня 2020 року у кримінальному провадженні № 12015100100001050 від 30 січня 2015 року, з якого вбачається внесення заяви до [PERSON] до ЖЄОЗП та відсутність завершення досудового розслідування /т.1 а.с.92/; заяви представника позивачів адвоката Чилутьян О. Р. від 25 жовтня 2022 року до ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях про вчинення кримінального правопорушення зі знищення майна позивачів /т.1 а.с.93-96/; відповіді ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях про від 31 жовтня 2022 року № 78/3/5/7/4-53 про направлення заяви до ГУ НП в Луганській області за належністю /т.1 а.с.97/; повідомлення від 10 листопада 2022 року старшого слідчого в ОВС ГУНП в Луганській області про прийняття до провадження та початок досудового розслідування за повідомленням Чилутьян О. Р . Вказано, що 03 листопада 2022 року було розпочато досудове розслідування в кримінальному провадженні № 12022130000001053 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 Кримінального кодексу України /т.1 а.с.98/; витягу з ЄРДР № 12022130000001053 від 10 листопада 2022 року /т.1 а.с.99/. Аналізуючи вказані докази з огляду на відсутність засвідчення поданих копій суд приймає до уваги посилання позивачів у позові на втрату оригіналів правовстановлюючих документів на майно, відсутність заперечень зі сторони відповідача-1 проти обставин, які підтверджують вказані докази, відсутність клопотань про дослідження оригіналів доказів, поданих у копіях, визначаючи, що надана сукупність доказів у виді витягів з реєстраційних документів, у яких вказано на право власності на будівлі вказують на наявність на праві власності позивачів майна, на підтвердження якого такі докази надані. Також убачається, що 26 жовтня 2022 року позивачем-1 подано засобами Єдиного державного веб-порталу електронних послуг (далі - Портал Дія) повідомлення про пошкоджене майно - приватний будинок за адресою: [ADDRESS] . Загальна площа 399 м.кв. Стан нерухомості повністю знищено. Текстовий опис пошкоджень зруйновано після влучання ракет. Дата та час пошкоджень 13 вересня 2022 року о 07:00 год /т.1 а.с.85-86/. 26 жовтня 2022 року позивачем-1 подано засобами Порталу Дія повідомлення про пошкоджене майно - приватний будинок за адресою: [ADDRESS] . Загальна площа 730 м.кв. Стан нерухомості повністю знищено. Текстовий опис пошкоджень зруйновано після влучання ракет. Дата та час пошкоджень 13 вересня 2022 року о 07:00 год /т.1 а.с.87-88/. Судом також досліджено роздруківки з веб сайту https://sprotyv.info/news/v-okupovanij-kadi%d1%97vczi-znishheno-shtab-rosijskih-okupantiv/, яка містить зображення та текст повідомлення: «Цієї ночі, 13 вересня, в окупованій Кадіївці (колишній Стаханов) Луганської області прогриміли вибухи на вулиці Островського в будівлі, яку місцеві називають «Телегазета». Відомо, що з 2014 року тут дислокувалися російські військові. Про це повідомляють в соцмережах. За свідченням очевидців, будівля отримала значні руйнування. На жаль, про масштаби втрат окупантів поки що нічого не повідомляється. Як повідомляла група «1C», наприкінці липня у тимчасово окупованій Кадіївці (колишній Стаханов) на Луганщині Збройні Сили України знищили ворожу військову базу. Тоді українські військові ліквідували 200 російських десантників, які з 2014 року базувалися в готелі «Донбас» /т.1 а.с.82/. При дослідженні вказаного посилання в мережі Інтернет вбачається підтвердження інформації, вказаної в роздруківці з додатковим скріншотом сторінки в соціальних мережах, у якому наявне посилання на руйнування даху будівлі. Фотозображення відсутні. Судом також досліджено роздруківку з веб сайту https:/ria.ru/20220914/obstrel-1816666410.html, яка містить текст не державною мовою та посилання на веб сайт, доступ до якого заборонено, внаслідок чого суд вважає даний доказ недопустимим /т.1 а.с.84/. Також судом досліджено в судовому засіданні відеозаписи та фотозображення. долучені позивачем у якості доказів до позовної заяви: відео-файли у форматі «mp4», «webm», а також фотозображення у форматах «jpg». «png», з яких вбачається відображення інтер`єру, меблів, кухонної та комп`ютерної техніки, сантехніки, медичного обладнання, які знаходяться в офісних приміщеннях, кабінеті та квартирі. В порівнянні відеодоказів, на яких міститься опис оператора вголос, як приміщення «Телегазета» у їх сукупності зі створеними пізніше за датою підтверджується посилання позивачів щодо використання приміщення, яке вказане, як квартира позивачів, офіс «Телегазета», офіс ПП «ЛДЦ Кліманової М.О.» незаконними збройними формуваннями після 2014 року. При цьому текст розмов, які виголошує особа чоловічої статі, належна до незаконного збройного формування та особа жіночої статі викладається не державною мовою, а тому не досліджується судом. Щодо правомірності таких доказів суд виходить з положень ч. 5 ст. 100 ЦПК України, відсутності клопотання відповідача-1 щодо витребування оригіналу такого доказу, а тому визнає їх допустимими, як і доказ у виді роздруківки з мережі інтернет сайту веб сайту https://sprotyv.info/, щодо якого досліджено його наявність у мережі Інтернет. Вирішуючи вимоги позову суд виходить з такого. Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія російської федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України. 24 лютого 2022 року розпочалось повномасштабне вторгнення російської федерації на території України, у зв`язку із чим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України», в Україні введено воєнний стан. Зазначені обставини є загальновідомими та ніким не оспорюються, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Окрім того, відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду. Отже, судовий імунітет російської федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення російською федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням російською федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом, а тому держава російська федерація є належним відповідачем у цій справі. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц. У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. Отже, починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства російської федерації в Україні запитів щодо згоди російської федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням російською федерацією збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з російською федерацією. З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією російської федерації проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди російської федерації бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним. Таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і російською федерацією, на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 490/9551/19, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, (пункт 58). 02 березня 2022 року збройну агресію рф проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від російської федерації негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей. 14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України № 2188-IX). 27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни. 04 листопада 2014 року Кабінет Міністрів України розпорядженням № 1085-р затвердив Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, до якого було віднесено населені пункти Алчевського району, зокрема м. Кадіївка (у ред. 2014 року - м. Стаханов). Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309 вся територія Алчевського району Луганської області (в тому числі м. Кадіївка) з 07 квітня 2014 року є тимчасово окупованою територією. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року № 326 затверджено порядок визначення шкоди та збитків, завданих внаслідок збройної агресії. Верховний Суд у постанові від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 дійшов висновку, що звернення позивача до українського суду із позовом до російської федерації про відшкодування шкоди, завданої збройною агресією росії проти України, є можливим засобом захисту права. Отже, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації росією окремих територій Української держави, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на державу, що здійснює окупацію (російську федерацію), а держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом. Згідно зі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1,3 Основного Закону України). Суд ураховує, що преамбула Статуту Організації Об`єднаних Націй визначає, що держави-учасниці ООН сповнені рішучості позбавити прийдешні покоління нещасть війни, проявлятимуть терпимість та житимуть в світі як добрі сусіди, об`єднуватимуть зусилля для підтримки міжнародного миру та безпеки. Пункт 122 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24 жовтня 2005 року, підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи. Відповідно до ст. 28 Загальної декларації прав людини кожному гарантується право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (ст. 1 Декларації про право на мир, затвердженої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 71/189 від 19 грудня 2016 року). Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оборону України» збройна агресія - це, в тому числі, це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Силові дії російської федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14 грудня 1974 року. Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року визначено, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих міністерству оборони російської федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих російською федерацією. Відповідно до ст. 1-3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визнаються тимчасово окупованими внаслідок збройної агресії російської федерації з 20 лютого 2014 року. За нормою ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Таким чином, російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 травня 2022 року № 760/17232/20-ц (61-15925 св 21) зазначено наступне: «Визначаючи, чи поширюється на Російську Федерацію судовий імунітет у справі, яка переглядається», Верховний Суд врахував таке: предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту). Суд також ураховує, що російська федерація, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією. Пунктом 2 Будапештського меморандуму Російська Федерація взяла на себе зобов`язання разом зі Сполученим Королівством Великої Британії та Північної Ірландії і Сполученими Штатами Америки утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Таким чином, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Суд вважає, що російська федерація, порушивши наведені міжнародні норми, вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому не має судового імунітету в частині вимог позивача про відшкодування шкоди. Беззаперечний факт порушення російською федерацією територіальної цілісності України та прав і основоположних свобод громадян України не є безумовною підставою для відшкодування кожному громадянину України, зокрема позивачу, майнової шкоди. Така шкода може бути відшкодована у разі фактичного завдання матеріальних збитків майну громадян внаслідок незаконної збройної агресії. Суд приймає до уваги посилання позивача на Закон України «Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією російської федерації» № 7198, яким визначено, що знищені об`єкти нерухомого майна - об`єкти нерухомого майна, які розташовані в Україні та стали непридатними для використання за цільовим призначенням внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, відновлення яких є неможливим шляхом поточного або капітального ремонту, реконструкції, реставрації чи економічно недоцільним квартири, інші житлові приміщення в будівлі, будинки садибного типу, садові та дачні будинки. Однак, відповідно до преамбули вказаного Закону, даний Закон визначає правові та організаційні засади надання компенсації за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України, з дня набрання чинності Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, а також правові засади створення та ведення Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України. Постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 2022 року № 473 «Про затвердження Порядку виконання невідкладних робіт щодо ліквідації наслідків збройної агресії Російської Федерації, пов`язаних із пошкодженням будівель та споруд». Пунктом 2-1 Порядку визначено, що цей Порядок застосовується для фіксації пошкоджень, зумовлених збройною агресією Російської Федерації (далі - фіксація пошкоджень), будівель та споруд приватної та комунальної форми власності, а також може застосовуватися для фіксації пошкоджень будівель і споруд державної форми власності. Судом ураховується те, що позивачі на підтвердження обставин знищення майна подали докази у виді роздруківок з веб-порталу Дія, докази визнання позивача-1 потерпілим у кримінальному провадженні, фото- та відеозображення офісних приміщень, розташованих у будинку, докази використання такого майна іншими особами. Однак, самі лише надані до позову документи не є належним та допустимим доказом знищення або пошкодження майна, як нерухомого так і рухомого за вказаною позивачами адресою, в розумінні положення п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України. Належних та допустимих доказів, які підтверджують фізичне знищення нерухомого майна за конкретною адресою, майна, яке там знаходилося (акт про пошкодження, акт обстеження житла, матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо) суду не надано, як не надано доказів і пошкодження іншого майна, належного позивачам. Сама лише наявність відомостей щодо майна позивачів в Державному реєстрі майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України є підставою для виплати державою компенсації в порядку, встановленому відповідним законом, а не належним доказом на підтвердження фактичного знищення чи пошкодження майна позивача. Крім того, вказане посилання на Інтернет сторінці, яке за твердженням позивачів підтверджує знищення майна містить посилання лише на пошкодження даху будівлі. не містить посилання на адресу майна, належного позивачам, фото чи відео зображень, внаслідок чого сприймається у сукупності з іншими доказами, як припущення. Окрім того, суд не бере до уваги те, що неможливість використання майна за призначенням є аналогією знищення майна, оскільки в розумінні ст. 8 ЦК України суд не вбачає цю аналогію. Також, позивачі не надають суду будь-яких доказів на спричинення їм будь-якої матеріальної шкоди та завдання збитків у відповідності до норм ст. 22, 1166 ЦК України. Посилання позивачів на спричинення матеріальної шкоди у зв`язку з неможливістю користування та розпоряджатися своїм майном у зв`язку зі збройною агресією рф, захопленням належного їм майна іншими особами є фактично посиланням на спричинення їм моральної шкоди. Отже, на підтвердження завданої матеріальної шкоди позивачами не надано жодного належного та допустимого доказу, тобто - не доведено наявності завдання їм матеріальної шкоди. Статтею 1166 ЦК України визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, саме у разі завдання цієї шкоди на час винесення рішення, а не на майбутнє. Так, ураховуючи положення вказаних вище норм закону, приймаючи до уваги те, що позивачами як при зверненні до суду, так і в ході розгляду справи на підтвердження факту спричинення матеріальної шкоди не було надано доказів, на які вони посилалися як на підставу своїх вимог в позові, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення майнової шкоди за їх недоведеністю. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди з російської федерації, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з частинами 2, 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації Російської Федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні Російській Федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України. Таким чином, виходячи з приведеного аналізу законодавчих актів та міжнародних договорів, Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24 жовтня 2005 року, суд вважає обґрунтованими твердження позивача щодо того, що вчинивши збройну агресію проти України та окупувавши частину її території, російська федерація порушила його право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку, а також право на соціальний і міжнародний порядок, при якому можуть бути повністю здійснені права і свободи, викладені у Загальній декларації прав людини. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Способи захисту цивільних прав визначено ст. 16 ЦК України. Пунктом 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення. У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Позивачі зазначають про те, що з весни 2014 року почалося вторгнення російських збройних сил на територію Луганської області, а з 24 лютого 2022 року почалися масові вторгнення на територію України регулярних підрозділів збройних сил російської федерації та інших військових формувань цієї держави. Позивачам було завдано значної моральної шкоди, оскільки вони були вимушені залишити не тільки свій дім, в якому мирно проживала їхня сім`я до 2014 року, а й кожен з них - успішний бізнес, напрацьований роками. Разом із втратою матеріальних цінностей вони були повністю позбавлені свого соціального життя, професійного оточення, улюбленої справи та заробітку. До того ж, марне і важке очікування протягом останніх восьми років на зміну ситуації остаточно обірвалося 13 вересня цього року із новиною про знищення Об`єкту. Відтак, усвідомлюючи весь об`єм втрати та невідворотність наслідків описаних подій, позивачі відчувають крайній розпач та зневіру, що в умовах триваючої війни лише поглиблює стресову напругу. Враховуючи приведені позивачами обґрунтування душевних страждань, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний ними спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у вигляді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені російською федерацією відносно них. Внаслідок викладеного, суд вважає такими, що підтверджуються матеріалами справи висновки позивачів про завдання діями відповідача-3 їм моральної шкоди в загальному розмірі 300 000,00 грн. Така сума, на думку суду, з урахуванням обставин, покладених в обґрунтування позову про завдання відповідачем-3 позивачам шкоди, обставин, установлених судом, буде достатньою для розумного задоволення потреб потерпілих осіб. Вирішуючи питання про стягнення з держави Україна в особі Кабінету Міністрів України на користь позивачів у рівних частках моральної шкоди в загальному розмірі 300000 гривень внаслідок невиконання Україною позитивних зобов`язань щодо забезпечення права власності - шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку суд виходить з такого. Позивачі наполягають на тому, що мають право на відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку зі знищенням належного їм майна та неможливістю його використання. Вказують, що державою Україна позивачам не було надано іншого житла, не відшкодовано заподіяну шкоду за пошкодження, не відновлено належне їм майно. Не забезпечено захисту належного позивачам права власності. Протягом восьми років не забезпечено можливості доступу до майна, не проведено належного розслідування факту захоплення Об`єкту. Стаття 14, 56 Конституції України, статті 319 та 321 ЦК України дозволяють позивачам розраховувати на таке відшкодування за рахунок держави, тобто породжує у позивача легітимні очікування на отримання цього відшкодування від держави. Зазначає, що будь-який дієвий механізм відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії рф фізичним та юридичним особам просто відсутній. Водночас, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (частина перша статті 1 Першого протоколу до Конвенції). Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ поняття «майно» у частині першій статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу та не залежить від формальної класифікації, прийнятої у національному законодавстві: деякі інші права й інтереси, що становлять активи, теж можуть розглядатися як «майнові права», а отже, як «майно» (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 5 січня 2000 року у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202, § 100). Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50). Проте стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не гарантує право на набуття майна (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Копецький проти Словаччини», § 35). Особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Останнє повинно давати змогу чітко визначити конкретний майновий інтерес особи, який має бути передбаченим у відповідних нормативних приписах або підтвердженим в іншому правовому акті, зокрема, у судовому рішенні (див. для порівняння mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 2 липня 2002 року у справі «Гайдук та інші проти України» (Gayduk and Others v. Ukraine), заяви № 45526/99 та інші). Очікування не буде легітимним, коли є спір щодо правильності тлумачення та застосування національного законодавства, і доводи заявника відхиляє національний суд (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 50). Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України). Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України). Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Моральна шкода, завдана смертю фізичноїособи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю (частина друга статті 1168 ЦК України). Держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. Положення статті 1177 ЦК України передбачають відшкодування шкоди, завданої лише фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. Згідно з частиною першою статті 1207 цього кодексу у редакції, чинній до 3 липня 2020 року, шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 ЦК України, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 3 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (пункт 53)). Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (частина друга статті 1177 ЦК України). Як звернула увагу Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі № 635/6172/17, ЄСПЛ, проаналізувавши приписи статті 1177 ЦК України у редакції, що була чинною до 9 червня 2013 року, та статті 1207 цього кодексу, у справах за заявами № 54904/08 і № 3958/13 (поданими потерпілими, яким держава не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення) вказав, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені та за наявності окремого закону, якого немає, і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування. Тому ЄСПЛ відзначив, що право на відшкодування державою потерпілим внаслідок кримінального правопорушення в Україні ніколи не було безумовним. Оскільки заявники не мали чітко встановленого в законі права вимоги для цілей, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вони не могли стверджувати, що мали легітимне очікування на отримання будь-яких конкретних сум від держави. З огляду на це ЄСПЛ визнав скарги заявників на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції несумісними з положеннями Конвенції ratione materiae (див. ухвали ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine, заява № 54904/08) і від 16 грудня 2014 року у справі «Золотюк проти України» (Zolotyuk v. Ukraine, заява № 3958/13)). Як вказано вище територія, на якій знаходиться майно позивачів, є тимчасово окупованою. Відповідно Держава Україна не контролювала цю частину її території настільки, щоби попередити можливість знищення майна, його захоплення, навіть якщо би вона могла та мала це зробити. Відповідач визнав, що за дотримання і захист прав людини на цих територіях за міжнародним гуманітарним правом відповідає рф як держава, яка фактично окупувала і контролює частину Донецької і Луганської областей. Вона ж відповідає і за відшкодування будь-якої шкоди, завданої на цих територіях громадянам України (частини п`ята та дев`ята статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»). Навіть якщо припустити, що у момент захоплення майна, чи можливого знищення майна позивачів Держава Україна могла здійснювати елементи її влади на окремих територіях м. Кадіївка (тобто, якщо вона мала там обмежену юрисдикцію), то позивачі у поданих до суду документах не вказували і не доводили, що відповідачеві-1 було чи мало бути відомо про загрози для майна позивачів. Позивачі не обґрунтовували, що Держава Україна до того моменту, як було захоплено або знищене майно, могла вжити, але не вжила заходи, які би усунули ризик для майна позивачів, розташованого на непідконтрольній уряду України території. Отже, позивачі не обґрунтували порушення Державою Україною її позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права власності на майно. З огляду на викладене, за обставин цієї справи відсутні підстави для відповідальності Держави України за неналежне виконання вказаного обов`язку. Посилання на те, що Державою не розроблено механізм компенсації та не відновлено належне майно, не забезпечено доступу до нього суд не приймає до уваги з огляду на викладені вище норми законодавства, які встановлюють розроблення державою механізму компенсації, воєнний стан на території України. Крім того, позивачі в позові в його обґрунтування не посилались на положення ст. 1176 ЦК України. Вказане свідчить про не доведення позивачами правових підстав для задоволення позову в цій частині. Розглядаючи посилання представника позивача на подання відзиву у не встановлений ухвалою суду строк суд виходить з того, що КМ України у сферах правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина, зокрема, здійснює контроль за додержанням законодавства органами виконавчої влади, їх посадовими особами; здійснює заходи щодо забезпечення виконання судових рішень органами виконавчої влади та їх керівниками (абзац другий та четвертий пункту 3 частини першої статті 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України»). КМ України може бути позивачем та відповідачем у судах, зокрема звертатися до суду, якщо це необхідно для здійснення його повноважень у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Інтереси КМ України у судах представляє Міністерство юстиції України, якщо інше не передбачено законами України або актами КМ України (частина перша та друга статті 37 Закону України «Про Кабінет Міністрів України»). З огляду на наведені приписи відсутні підстави вважати, що за тією вимогою, яку заявив позивач, Держава Україна як відповідач не виступає в особі КМ України, процесуальне представництво якого у судах здійснює, якщо інше не передбачено законами України або актами КМ України, Міністерство юстиції України. Водночас, суд ураховує, що копію ухвали суду про прийняття справи до провадження із встановленим строком для подання відзиву судом направлено на адресу КМ України 18 квітня 2023 року та отримано ним 01 травня 2023 року /т.1 а.с.120/, відзив подано 29 серпня 2023 року. Представник відповідача пояснив пропуск строку подання відзиву надходженням на адресу належного представника в порядку територіальності - Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) матеріалів позову безпосередньо перед поданням відзиву. Суд не визнає поважними причини, вказані представником з огляду на особливості представництва інтересів держави, а тому приймає до уваги доводи, викладені у відзиві. Крім того, представник відповідача-1 в судовому засіданні у вступній промові надав пояснення аналогічні змісту відзиву. Інші доводи та аргументи сторін, викладені у заявах по суті справи, поясненнях, наданих у судовому засіданні представником відповідача-1, як самі по собі так і у сукупності з іншими не можуть бути підставою для задоволення чи відмови в задоволенні позову, не є визначальними для розгляду даної справи, а тому не приймаються судом до уваги та не досліджуються. З урахуванням задоволення позову частково в частині стягнення моральної шкоди з відповідача-3, враховуючи звільнення позивачів від сплати судового збору Законом України «Про судовий збір», на підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача-3 на користь держави підлягає судовий збір у розмірі 3 000,00 грн, у розмірі встановленому Законом України «Про судовий збір» пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial