Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-16 00:00:00

У жовтні 2023 року до суду надійшла вказана цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов обґрунтовано тим, що позивач є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідач зареєстрований у вказаній квартирі, проте з 29.10.2021 не проживає в ній, комунальні платежі за квартиру не сплачує, участі в її утриманні не бере, самостійно виписатися з квартири не бажає. Вказане зумовлює порушення прав позивача як власника вільно розпоряджатися її майном, у зв`язку з чим позивач вимушений був звернутися до суду із даним позовом. Позивач наполягав на задоволенні позову з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, відзив не надавав. Позивачу було роз`яснено наслідки проведення заочного розгляду справи. Позивач не заперечував проти заочного розгляду справи. На підставі ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд прийшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Згідно довідки Павлоградської міської ради відповідач зареєстрований за зазначеною вище адресою з 29.10.2021 року. В обґрунтування своїх доводів позивачем надано суду акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 26.05.2023, підписаний головою квартального комітету №81, в якому зазначено, що з 29.10.2021 не проживає і не проживав відповідач.. Зазначений акт складно головою квартального комітету на підставі пояснень [PERSON] та [PERSON] , повні адреси проживання яких не зазначені. Інших доказів в обґрунтування своїх доводів позивачем суду не надано. Клопотань про виклик та допит свідків позивачем не заявлялось, хочу й було йому роз`яснено таке право. Суд ставить під сумнів обґрунтованість відомостей, зазначених в наданому позивачем акті про непроживання відповідача оскільки він складений на підставі усних пояснень невідомих осіб, які не були допитані в судовому засіданні, та акт було складено особою, яка не має відповідних повноважень встановлювати такий факт, як непроживання особи за місцем її реєстрації. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.ст. 379, 380 ЦК України, об`єктом власності особи може бути, зокрема житловий будинок. Положення ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України передбачають право власника використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. З пояснень позивача та довідки про склад сім`ї вбачається, що відповідач є братом позивача. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України, право члена сім`ї власника будинку, який не є співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним з ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ст. 405 ЦК України Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, визначальним є необхідність встановлення причини відсутності відповідача. Відповідно до ст. 81 ЦПК України доказування не може грунтуватись на припущеннях. Позивачем не було доведно суду того, що відповідач відсутній понад один рік без поважних причин. Відповідно до п.2 ч.1 ст.18 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні", зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Позивачем не надано суду доказів звернення останнього до органів ЦНАП з питання зняття з реєстрації відповідача та відмови останньому. Беручи до уваги зазначене вище, звертаючи увагу на вказані норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про передчасність звернення позивача до суду із вказаним позовом, оскільки він має право звернутися до суду тільки після отримання відмови від органу реєстрації за його зверненням із заявою про зняття з реєстрації відповідача. Звернення до суду до цього моменту є передчасним, і в такому випадку суд підміняє органи реєстрації, що не відповідає закону. У зв`язку із вищезазначеним суд вбачає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Крім того, позивачем не доведено належним чином суду сам факт порушення його прав з боку відповідача та те, що відповідач не проживає у житловому приміщенні без поважних причин і має інше місце проживання, а не знаходиться, наприклад, у лавах ЗСУ чи місцях позбавлення волі. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed