Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-15 00:00:00

[PERSON] звернувся із заявою про визнання фізичної особи недієздатною та встановлення опіки і призначення опікуна. Заявлені вимоги мотивовані тим, що [PERSON] , [INFO] , яка є донькою заявника, має хронічне психічне захворювання, яке обмежує життєдіяльність до самообслуговування, орієнтації, спілкування, контролю за своєю поведінкою, трудової діяльності, здобуття освіти та навчання в цілому, вона не розуміє значення своїх дій, не може керувати ними та не може забезпечити свою життєдіяльність без сторонньої допомоги і догляду. Тому заявник [PERSON] просить визнати [PERSON] недієздатною та встановити над нею опіку, призначивши його опікуном. У судовому засіданні заявник [PERSON] заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, просив визнати його доньку [PERSON] недієздатною, встановити над нею опіку, призначивши заявника його опікуном. [PERSON] у судове засідання не з`явилася, повідомлялася про розгляд справи в законному порядку, клопотань не надала. Представник виконавчого комітету органу опіки та піклування Борозенської сільської ради Херсонської області в судове засідання не з`явився, повідомлявся про розгляд справи в законному порядку, клопотань не надав, причини неявки до суду не повідомив. З`ясувавши позиції учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в заяві необхідно відмовити з огляду на таке. Суд встановив, що заявник [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис № 11, виданого Чарівненською сільською радою Великоолександрівського району Херсонської області (а. с. 4). Згідно з копією довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії 10 ААА №992752 від 07.05.2013 [PERSON] , [INFO] , має інвалідність І групи, яке в неї з дитинства, потребує постійного стороннього догляду (а.с. 10). Відповідно копії індивідуальної програми реабілітації індивіда № 73 від 07.05.2013 [PERSON] має обмеження життєдіяльності: до самообслуговування, до орієнтації, до спілкування, до контролю за своєю поведінкою, до трудової діяльності, до здобуття освіти, до навчання, до професійного навчання (а.с. 11-12). У копії висновку ЛКК №185 від 11.08.2023 зазначено, що [PERSON] , [INFO] , потребує постійної сторонньої допомоги, внаслідок наявних психічних розладів, є особою з інвалідністю групи А з дитинства та встановлено діагноз: глибока розумова відсталість в стадії ідіотії з порушенням тазових органів (а.с. 14). Стаття 3 Закону України "Про психіатричну допомогу" визначає презумпцію психічного здоров`я: кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 39 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. У постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі N 6-384цс16 зроблено висновок, що "за положеннями частини першої статті 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. При цьому зміст цієї норми слід тлумачити таким чином, що суд має право, але не зобов`язаний визнати фізичну особу недієздатною. Частиною другою статті 39 ЦК України встановлено, що порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється ЦПК України. Відповідно до статті 239 ЦПК України суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. Метою проведення судово-психіатричної експертизи є з`ясування наявності чи відсутності психічного розладу, здатного вплинути на усвідомлення особою своїх дій та керування ними. Висновок про недієздатність фізичної особи слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в сукупності за умови, що особа страждає саме хронічним, стійким психічним розладом, внаслідок чого у особи виникає абсолютна неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про визнання особи недієздатною не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Дієздатність - це категорія цивільного та цивільно-процесуального права. Набуття дієздатності, обмеження дієздатності та визнання особи недієздатною встановлюються зазначеними галузями права та відбувається за рішенням суду. Обмеження дієздатності та визнання особи недієздатною обмежує здатність фізичної особи самостійно вступати в правовідносини, та після визнання такого факту особі призначається опікун чи піклувальник. Таким чином, недієздатність - втрата здатності здійснювати особою цивільні права та обов`язки внаслідок тяжкого порушення психічного стану. Критерії недієздатності психічно хворих визначені в Цивільному кодексі України. стан недієздатності характерний тільки для фізичних осіб та встановлюється в судовому порядку після обов`язкового проведення судово-психіатричної експертизи. Визнання особи недієздатною - це не тільки визначення стану здоров`я, але й складне юридичне поняття, яке містить в собі два критерії: медичний та юридичний (психологічний). Під медичним критерієм слід розуміти "хронічний, стійкий психічний розлад". Другий, юридичний (психологічний) критерій, вказує на нездатність особи усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Але чіткого категоричного розмежування юридичного (психологічного) та медичного критеріїв існувати не може. Вказані критерії одночасно несуть як медичний, так і юридичний характер. Юридичний критерій недієздатності має, перш за все, психологічну природу. Він свідчить про тяжкість психічного захворювання, ступінь розладів у інтелектуально-мнестичної та емоційно-вольової сферах психічної діяльності. Не кожний психічний розлад призводить до нездатності особи приймати участь у цивільних відносинах, а тільки такий його ступінь (глибина), який суттєво впливає на волю, пам`ять та інтелект хворого, що позбавляє особу можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Таким чином, для визнання особи недієздатною встановити, у передбаченому порядку, тільки наявність психічного захворювання недостатньо. Суттєве значення має встановлення наслідків, які настали в результаті захворювання у вигляді глибини ураження інтелектуально-мнестичної та емоційно-вольової сфери. Таким чином, межа між дієздатністю та недієздатністю психічно хворого встановлюється відповідно до юридичного (психологічного) критерію - здатності особи усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, визначення якого віднесено до компетенції судово-психіатричних експертів. Суттєве ураження інтелектуально-мнестичної та емоційно-вольової сфери психічної діяльності, яке проявляється у неможливості особи усвідомлювати значення своїх дії та (або) керувати ними, може потягнути за собою важливі наслідки правового характеру у вигляді визнання громадянина недієздатним. Виходячи з вищенаведеного, матеріали справи не дають перекондивих доказів, які б повністю підтвердили підстави для встановлення тієї обставини, що [PERSON] , [INFO] , хворіє на психічну хворобу і внаслідок цього вона не розуміє значення своїх дій та не може керувати ними, що є підставою для визнання особи недієздатною. Щодо встановлення опіки та визнання заявником, суд зазначає, що оскільки заява про визнання особи недієздатною не підлягає задоволенню, отже відсутні підстави для встановлення опіки. Однак, суд також надав оцінку мотивам призначення опікуном заявника. Так, за п.п 3.1, 2.4 Правил опіки та піклування, при призначенні опікуна (піклувальника) беруться до уваги його можливості виконувати опікунські обов`язки, стосунки між ним та підопічним. Опікун чи піклувальник призначається лише за його згодою і, як правило, зчисла родичів чи близьких підопічному осіб. Опіка (піклування) встановлюється за місцем проживання особи,яка підлягає опіці (піклуванню), або за місцем проживання опікуна (піклувальника). За копією довідки №657 від 14.08.2023, із [PERSON] разом зареєстровані та проживають: [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (донька) (а.с. 13). У заяві зазначено, що [PERSON] та [PERSON] не заперечують щоб опікунство над [PERSON] було призначене на [PERSON] , однак заявник у судовому засіданні не зазначив, щодо своїх стосунків із підопічною, оскільки такий елемент є важливим для забезпечення прав підопічної. Окрім того, у справі відсутнє подання органу опіки і піклування про доцільність призначення [PERSON] опікуном саме батька. Таким чином, суд вважає, що підстави для визначення заявника [PERSON] опікуном [PERSON] відсутні, а тому у задоволенні заяви слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed