Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору про поділ майна подружжя недійсним. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, 10.02.2021 між сторонами по справі було укладено договір про поділ майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кульбідою Є. М. Відповідно до умов укладеного договору сторони домовились припинити право спільної сумісної власності подружжя та дійшли згоди про його поділ, який відбувся за спільним бажанням та взаємною згодою сторін. За час спільного проживання у спільну сумісну власність сторонами було придбано наступне майно: -житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , -земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] з кадастровим номером 1211000000:06:140:0011, -земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,0746 га за адресою: [ADDRESS] з кадастровим номером 1211000000:06:140:0012, -квартира за адресою [ADDRESS] , -нежитлове приміщення після реконструкції квартир за адресою [ADDRESS] . За договором про поділ майна подружжя до особистої приватної власності позивача перейшло наступне майно: -житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , -земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] з кадастровим номером 1211000000:06:140:0011, -земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,0746 га за адресою: [ADDRESS] з кадастровим номером 1211000000:06:140:0012 До особистої приватної власності відповідача перейшло наступне майно: -квартира за адресою [ADDRESS] , -нежитлове приміщення після реконструкції квартир за адресою [ADDRESS] . Позивач у позовній заяві вказує, що під час укладення договору про поділ майна подружжя між сторонами не було жодних претензій щодо виплати частки майна, яке було розділено за вказаним договором. При цьому позивачем, враховуючи стан його здоров`я (транзиторна ішемічна атака у вертебро-базилярному руслі, ускладнення - астено-вестибулярний синдром), що спричиняє важкість читання, не було прочитано весь договір про поділ майна подружжя, та нотаріус не зачитав вказаний договір сторонам. Через два роки після укладення договору позивачем було уважно його досліджено та з`ясовано, що за його умовами сторони відійшли від рівності часток при розподілі майна та за домовленістю сторін за цим договором Чоловік сплачує Дружині компенсацію у розмірі 450000,00 грн. за рахунок особистих коштів не пізніше 01.06.2021. Позивач зазначає, що з вказаними умовами договору він не ознайомився, нотаріусом повний текст спірного договору йому не зачитувався, тому він лише підписав договір, виходячи з домовленості, яка існувала з відповідачем щодо рівності часток подружжя при поділі спільного майна. Враховуючи той факт, що саме відповідачем було розпочато процес домовленостей про поділ спільного майна подружжя шляхом укладання спірного договору та нотаріусом не було зачитано позивачу повний його текст, позивач повністю не прочитав договір, тому, з посиланням на норми статей 203, 229, 230, 234, просить визнати договір про поділ майна подружжя від 10.02.2021 недійсним. У відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] заперечує проти позову та просить відмовити у його задоволенні. Зазначає, що даний позов був поданий до суду після початку розгляду справи іншим суддею цього суду про витребування компенсації за договором про поділ майна подружжя, ціна позову у якій становить 450000,00 грн. Вказує, що посилання позивача на стан здоров`я не має до нотаріальної угоди ніякого відношення, оскільки [PERSON] звернувся до лікаря 23.02.2021, а угода про поділ майна подружжя була нотаріально посвідчена 10.02.2021, коли позивач не хворів, на погане самопочуття при укладенні угоди, ознайомлення з нею та її підписанні не скаржився і перечитував її кілька разів. Посилається на те, що саме позивач наполягав на укладенні спірного договору, у якому сторони дійшли згоди про поділ майна за спільним бажанням та взаємною згодою та відійшли від принципу рівності часток при поділі майна та домовилися з позивачем в присутності нотаріуса, що позивач сплачує відповідачу грошову компенсацію у розмірі 450000,00 грн. не пізніше 01.06.2021. При цьому саме відповідачем було запропоновано грошову компенсацію при укладенні спірного договору. Звертає увагу, що при укладенні договору його сторонами не було допущено помилки та не введено його учасників в оману, позивач діяв на власний розсуд і вважав за доцільне мати у праві власності увесь житловий комплекс, його вибір був вільний і відповідав його внутрішній волі. З наведених підстав вважає, що договір про поділ майна подружжя укладений добровільно з волевиявленням учасників правочину, відповідав на час укладення внутрішній волі договірних сторін та був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлено спірним договором (а. с. 33 - 36). У відповіді на відзив представник позивача щодо посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на подання нею позову про витребування компенсації за договором про поділ майна подружжя вказує, з посиланням на ст. 4 ЦПК України що це є правом особи не звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів з дотриманням, встановлених законодавством строків звернення до суду. У іншій частині відповіді на відзив посилається на доводи, викладені у позовній заяві (а. с. 44 -45). Ухвалою суду від 23 серпня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд якої ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні представник позивача адвокат Ліфшиць З. О. позов підтримала, просила його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. У наступне судове засідання, признавчене на 17.01.2024 о 13.00 год. не з`явилась, про причини неявки не повідомила. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на доводи, викладені у відзиві га позовну заяву. У поданій до суду 17.01.2024 заяві просив справу розглядати за його відсутності, заперечив проти задоволення позовних вимог, вважає неявку представника позивача у судове засідання на 17.01.2024 затячгуванням розгляду справи, оскільки час судового засідання був з нею узгодженим у попередньому судовому засіданні. Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кульбіда Є. М. до суду на розгляд справи не зявився, у поданій до суду 17.01.2024 заяві просив справу розглядати без його участі у звязку з великим навантаженням у роботі. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності її учасніків, оскільки вони дали пояснення по суті справи у судовому засіданні та скористувались прочесуальними правами щодо подачі заяв по суті справи (відзив, відповідь на відзив), чого достатньо з огляду на наявні матеріали для вирішення спору. Враховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності третьої особи, оскільки його неявка не перешкоджає розгляду справи. Дослідивши надані докази у їх сукупності, оцінивши доводи та пояснення учасників процесу, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи сторін, суд дійшов до наступних висновків. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Завданнями цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Здійснюючи правосуддя (ч. 1 ст. 5 ЦПК України), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Суди, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Частиною 2 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.07.1995 по 03.08.2021. 10.02.2021 року між сторонами по справі укладено договір про поділ майна подружжя, набутого ними під час шлюбу, який вони посвідчили нотаріально. Відповідно до пункту 3 цього Договору сторони домовились, що після укладання цього договору в особисту приватну власність [PERSON] переходить наступне майно: житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] та дві земельні ділянки за вказаною адресою, площі яких становлять 0,1000 га та 0,0746 га. До особистої приватної власності [PERSON] переходить квартира за адресою [ADDRESS] та нежитлове приміщення після реконструкції квартир за адресою [ADDRESS] . У тексті п. 2 спірного договору сторони дійшли згоди про вартість майна з посиланням на відповідні звіти про оцінку майна, а саме: вартість житлового будинку за адресою: [ADDRESS] становить 1094340,00 грн., земельної ділянки за вказаною адресою площею 0,1000 га - 40000,00 грн., земельної ділянки за вказаною адресою площею 0,0746 га - 29840,00 грн., квартири за адресою: [ADDRESS] - 130000,00 грн., нежитлового приміщення після реконструкції квартир за адресою: [ADDRESS] - 342000,00 грн. Відповідно до п. 4 Договору сторони за власним розсудом, розуміючи значення своїх дій, відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України відійшли від рівності часток при розподілі майна. Враховуючи той факт, що майно, яке переходить в особисту приватну власність [PERSON] має значну сукупну вартість та за домовленістю Сторін за цим договором чоловік сплачує дружині компенсацію у розмірі 450000,00 грн. за рахунок його особистих коштів не пізніше 01.06.2021. Пунктом 5 спірного договору визначено, що після підписання цього договору майнові претензії сторін щодо спільного майна подружжя вважаються врегульованими У пункті 8 Договору зазначено, що сторони у присутності нотаріуса підтверджують, що жодна з них не поставлена цим договором у надзвичайно невигідне матеріальне становище, що в них відсутні обставини, які примусили їх укласти цей договір на невигідних стосовно себе умовах, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлено ним, що цей договір відповідає дійсним намірам сторін і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається сторонами у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску, а також те, що вони отримали від нотаріуса всі роз`яснення стосовно укладеного договору і ніяких зауважень, доповнень до цього договору не мають. У позовній заяві представник позивача, як на підставу заявлених позовних вимог, посилається в тому числі на те, що він лише підписав договір, виходячи з домовленості, яка існувала з відповідачем щодо рівності часток подружжя при поділі спільного майна, при чому посилався на ст. 229 ЦК України, відповідно до якої якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Крім того, позивач, враховуючи стан здоров`я, що спричиняє важкість читання, повністю не ознайомився зі змістом договору та нотаріус не зачитав вказаний договір сторонам, тому з посиланням на ст. 230 ЦК України вважає, що його було введено в оману. Проте доводи позивача ним не доведено, про що свідчать умови договору, які перелічені вище та підпис позивача у цьому договорі. Посилання його представника на стан здоров`я що спричиняє важкість читання, відтак позивачем не було прочитано весь спірний договір не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до наданих стороною позивача медичних документів позивач перебував на стаціонарному лікуванні з 23.02.2021 по 02.03.2021 та з 26.11.2022 по 06.12.2022 (а. с. 14, 15). При цьому спірний договір був укладений до перебування позивача на лікуванні - 10.02.2021. Поряд з тим, відповідно до доданої до позовної заяви виписки із медичної картки стаціонарного хворого № 383 (знаходження на стаціонарному лікуванні 23.02.2021 по 02.03.2021) у позивача спостерігалось погіршення стану протягом тижня. Таким чином, з урахуванням часу госпіталізації позивача, погіршення його стану відбулось з 16.02.2021, а спірний договір сторони уклали та посвідчили нотаріально 10.02.2021, тобто до погіршення стану позивача та його госпіталізації. Згідно статті 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно статті 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Стаття 9 СК України визначає, що подружжя, зокрема, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором) між подружжям, якщо така домовленість не суперечить вимогам цього Кодексу, іншим законам та моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Положеннями ч. 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. За змістом ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно до діючого законодавства, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) не мав самостійного заробітку (доходу). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішення питання про поділ майна подружжя можливий шляхом укладання між ними договору про поділ майна подружжя. Сімейним кодексом України визначено, що дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою (ст. 69). Визначення вищезгаданого договору в законодавстві відсутнє. З аналізу наявних норм та умов договору можна надати таке визначення: договір про поділ майна подружжя є домовленістю між чоловіком і дружиною про порядок та умови розподілу майна, яке перебуває в їх спільній сумісній власності. Після укладання договору спільне майно розподіляється між подружжям, в результаті чого спільна власність припиняється. СК України не містить спеціальних норм щодо недійсності договору про поділ спільного майна подружжя, а тому застосуванню підлягають загальні правила, визначені ЦК України. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Зі змісту договору про поділ майна подружжя вбачається, що в особисту приватну власність позивача [PERSON] переходить: житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] та дві земельні ділянки за вказаною адресою, площі яких становлять 0,1000 га та 0,0746 га; загальна вартість вказаного майна відповідно до умов договору з посиланням на відповідні звіти про оцінку становить 1094340,00 грн. (будинок - 1024500,00 грн., земельна ділянка 0,1 га - 40000,00 грн. та земельна ділянка 0,0746 га - 29840,00 грн.). До особистої приватної власності [PERSON] переходить квартира за адресою [ADDRESS] та нежитлове приміщення після реконструкції квартир за адресою [ADDRESS] ; загальна вартість вказаного майна відповідно до умов договору з посиланням на відповідні звіти про оцінку становить 472000,00 грн. (130000,00 грн. та 342000,00 грн. відповідно). При цьому згідно п. 4 спірного договору, його сторони за власним розсудом, розуміючи значення своїх дій, відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України відійшли від рівності часток при розподілі майна. Враховуючи той факт, що майно, яке переходить в особисту приватну власність [PERSON] має значну сукупну вартість та за домовленістю Сторін за цим договором чоловік сплачує дружині компенсацію у розмірі 450000,00 грн. за рахунок його особистих коштів не пізніше 01.06.2021 та у п. 5 договору зазначалося, що сторони підтвердили, що жодна з них не поставлена даним договором у надзвичайно невигідне матеріальне становище. З підписанням оспорюваного договору, об`єкти спільного майна подружжя перейшли в особисту приватну власність сторін та з урахуванням їх ціни, чоловік сплачує дружині компенсацію у розмірі 450000,00 грн., що обумовлено умовами договору та узгоджується з нормами ч. 4 ст. 71 СК України. Частиною третьою статті 6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих власні правила поведінки. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статей 6, 627 ЦК України принцип свободи договору є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом і сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акту законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Аналіз вище викладених норм свідчить про те, що поділ майна здійснюється за взаємною згодою співвласників спільного сумісного майна подружжя, тобто дружини та чоловіка, а частка у спільному сумісному майна може бути визначена за домовленістю між дружиною та чоловіком, як співвласниками або шлюбним договором. Між подружжям не укладався шлюбний договір, натомість як вбачається з матеріалів справи сторони за взаємною згодою та спільною домовленістю визначили розмір частки кожного у спільному сумісному майні. Підтвердженням цьому є і пункт 8 спірного договору, який зазначає, що сторони підтверджують, що домовились і не мають жодних зауважень, доповнень відносно умов даного договору. Частиною 1 ст. 70 Сімейного Кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений (ч. 3 ст. 69 Сімейного Кодексу України). Що стосується істотних умов договору про поділ майна подружжя, то законодавство не врегульовує питання щодо обов`язкових умов для такого договору. Відповідно до Цивільного кодексу України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Істотною умовою договору про поділ майна подружжя є предмет договору. Під час укладення договору необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, джерела його придбання та вартість. У договорі зазначається перелік майна, яке переходить в особисту приватну власність до кожного з подружжя, яким чином буде здійснюватися та оформлятися (у разі потреби) передача майна, терміни його передачі тощо. У зв`язку з тим, що відсутні спеціальні норми, які встановлюють порядок та підстави розірвання договору про поділ майна подружжя, під час вирішення такого питання слід керуватися загальними нормами, встановленими ЦК України. Згідно із законодавством, розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Також договір може бути розірваний за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з положеннями ст. 204 ЦК України, правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5-6 ст. 203 Кодексу. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, що вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що мав місце удаваний правочин, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили. В пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року роз`яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд з`ясовує наявність обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Аналогічний правовий висновок містяться у постанові Верховного Суду України від 12.10.2016 року по справі 6-1587цс16. Суд наголошує, що нормами Сімейного Кодексу України передбачено можливість відступу від рівності часток у спільній сумісній власності подружжя за домовленістю між подружжям, чим договірні стророни скористалися при укладенні спірного договору. У Постанові Верховного Суду від 31.10.2018 у справі №752/18987/16-ц зазначено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, що мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і характеристик речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). Наголошено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Неправильне сприйняття особою фактичних обставин під час укладення спірного правочину про поділ майна подружжя, який був укладений за добровільною згодою сторін, ознайомлення з його змістом, на думку суду, вказує на відсутність підстав для визнання договору про поділ майна подружжя недійсним. Посилання представника позивача на неознайомлення позивача з спірним договором, не може бути визнано як помилка у розумінні ст. 229 ЦК України. Таким чином, для визнання договору про поділ майна подружжя недійсним необхідно мати вагомі підстави, які підтверджуються достатніми та допустимими доказами. Укладаючи договір про поділ майна подружжя сторони визначили частки кожного у спільному сумісному майні, позивач підписуючи договір погодився з його умовами. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з мотивів, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення. Таким чином, позивач не довів належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення. У позові представник позивача також посилалася на ст. 230 ЦК України відповідно до якої якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Як зазначалося судом вище посилання представника позивача на стан його здоров`я що спричиняє важкість читання, відтак позивачем не було прочитано весь спірний договір не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до наданих стороною позивача медичних документів позивач перебував на стаціонарному лікуванні з 23.02.2021 по 02.03.2021 та з 26.11.2022 по 06.12.2022 (а. с. 14, 15). При цьому спірний договір був укладений до перебування позивача на лікуванні - 10.02.2021. Поряд з тим, відповідно до доданої до позовної заяви виписки із медичної картки стаціонарного хворого № 383 (знаходження на стаціонарному лікуванні 23.02.2021 по 02.03.2021) у позивача спостерігалось погіршення стану протягом тижня. Таким чином, з урахуванням часу госпіталізації позивача, погіршення його стану відбулось з 16.02.2021, а спірний договір сторони уклали та посвідчили нотаріально 10.02.2021, тобто до погіршення стану позивача та його госпіталізації. Крім того у позовній заяві представник позивача вказує, що через два роки після укладення спірного договору позивачем було досліджено цей договір, зокрема пунк 4, з яким він не згодний. Суд зауважує, що позивач не був позбавлений можливості дослідити цей договір повністю під час його підписання, а надані суду медичні документи не підтверджують неможливості позивача ознайомитися повністю із змістом договору на час його укладення. Всякі сумніви, пов`язані із станом здоровя позивача, щодо неможливості його ознайомлення зі змістом спірного договору, є підставою для вівдмови у підписанні договору, чим позивач не скористався, відтак підтвердив свою згоду на його укладення. Таким чином, для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України, доказуванню підлягає факт введення в оману однією стороною договоро іншої сторони, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами. Представник позивачка так і не уточнила, з яких саме конкретно підстав слід договір про поділ майна подружжя визнати недійсним, оскільки позовна заява та пояснення в судовому засіданні містить посилання на взаємовиключні обставини: помилку позивача (ст. 229 ЦК України), на вчинення правочину шляхом введення другої сторони в оману на вкрай невигідних умовах (ст. 230 ЦК України), а також на статтю 203 ЦК України (загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину) та статтю 234 ЦК України (правові наслідки фіктивного правочину). При цьому у кожному випадку посилання предтавника позивача, якими вона обгрунтовує позов, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що договір про поділ спільного сумісного майна подружжя від 10.02.2021 року відповідає вимогам чинного законодавства, а підстави для визнання його недійсним відсутні. Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин, на підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, про відмову в задоволенні позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: dismissed