Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] в якому просить розірвати шлюб та визначити місце проживання сина [PERSON] з батьком. В обґрунтування позову зазначив, що з 28 березня 2020 року сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі. [INFO] народився син [PERSON] . На даний час шлюб вичерпав себе. Позивач та відповідач мають діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю. За останній рік перебування у шлюбі сімейне життя поступово погіршувалось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між сторонами шлюбних відносин. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін та інтересам сина, що має істотне значення. Строк на примирення не потрібен. Сторони проживають окремо. Син мешкає із [PERSON] постійно. Вона влаштувала сина у дитячий садок, який знаходиться біля їх помешкання. Позивач не має постійної чи тимчасової реєстрації місця проживання, але мешкає у друга, який погодився зареєструвати його у майбутньому з сином. Позивач спілкується із сином, має з ним добрі стосунки та підтримує матеріально. Ухвалою суду від 08 вересня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, розгляд справи призначено на 05 жовтня 2023 року. Ухвалою суду від 05 жовтня 2023 року прийнято рішення про розгляд справи в загальному позовному провадженні із призначенням підготовчого засідання, призначено підготовче судове засідання 20 листопада 2023 року. Ухвалою суду від 11 грудня 2023 року закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та справу призначено до судового розгляду по суті на 11 січня 2024 року. Представник Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Покровської районної у місті ради у судове засідання не з`явився, в матеріалах справи містяться заяви про розгляд справи за їх відсутності, у яких просили прийняти рішення з урахуванням рішення виконкому Покровської районної в місті ради від 15.11.2023 № 790. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити у повному обсязі, додатково вказав що він не має реєстрації місця проживання. Окрім того, син мешкає з дружиною та інколи з ним. Вони домовилися, що в той час, коли відповідач працює, він опікується сином. Позивач хоче бути зареєстрованим із сином за однією адресою. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні наполягала на розірванні шлюбу, не заперечувала проти визначення місця проживання сина з чоловіком. Вказала суду, що син постійно мешкає із нею, він влаштований у дошкільний заклад, який поряд з її будинком. Вона не проти щоб син був зареєстрований разом з батьком, але позивач у справі не має реєстрації місця проживання і тому вони не можуть у добровільному порядку вирішити дане питання. Між ними немає спору про місце проживання сина. Вислухавши сторони, дослідивши докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до такого. Суд встановив, що 28 березня 2020 року зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] Криворізьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 4, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . (а. с. 4) Малолітній [PERSON] народився [INFO] , відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , батьками зазначені сторони у справі. (а. с. 5) Але, дитина народилася до укладання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] та відомості про батька в актовому записі про народження дитини можуть бути зазначені відповідно до ст.126 чи до ст. 135 СК України. Однак, сторони не надали суду доказів для визначення походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою, згідно з ст.125 СК України. Відповідно до ст. 21 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Як зазначає позивач, сімейно-шлюбні відносини з відповідачем та ведення спільного господарства припинилось, шлюб носись формальний характер, на примирення остання не згодна, оскільки це суперечить її інтересам. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя, а згідно зі ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Виходячи із змісту ч. 3 та ч. 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Судом було встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що спільне життя позивача з відповідачем не склалося. Подальше спільне життя та збереження шлюбу не можливе, тому позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідач клопотання про відновлення дошлюбного прізвища не заявила. Відповідно до ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Щодо вимоги про визначення місця проживання дитини з позивачем, суд виходить з наступного. Згідно з ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Положеннями ч. 1 ст. 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Суд вправі застосувати вищезазначене положення закону в тому випадку, коли мати та батько дитини проживають окремо, тобто за різними адресами; не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати дитина, що відповідає спірним правовідносинам. Суд встановив, що сторони досягли згоди про місце проживання дитини, що між сторонами відсутній спір стосовно цього. Крім того, за ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У даному випадку жодна особа не порушує, заперечує чи оспорює права позивача на проживання з нею дітей. Так, в постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року №200/952/18 зазначено, що суд, у разі відсутності спору між сторонами, може, а не зобов`язаний, визначити місце проживання дитини. Разом з цим, ст. 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Виконавчим комітетом Покровської районної у місті ради було надано висновок, затверджений рішенням за № 790 від 15.11.2023, про недоцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . у зв`язку з тим, що останній не має постійного місця проживання (перебування). (а. с. 48-49) У відповідності до ч.1 ст.141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дітей. Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ч. 2 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Положеннями ст. 161 СК України, передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. В контексті наведених вище аргументів позивача, суд вважає необхідним зазначити, що судове рішення про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, може бути ухвалено лише якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, тобто за наявності між ними такого спору, в іншому випадку відсутні підстави для задоволення таких вимог. Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. Суд встановив, що дитина проживає разом із батьком, із мамою, між ними досягнуто згоди щодо місця проживання дитини, вони піклуються про сина, забезпечують його всіма необхідними умови для виховання, розвитку і навчання. Суду не надані докази про визначення походження дитини від батька [PERSON] , оскільки сторони не перебували у шлюбі до народження сина. У зв`язку із чим, суд не вбачає спору між сторонами щодо визначення місця проживання дитини. Також матеріали справи не містять доказів того, що відповідач вчиняє дії, які б свідчили про порушення прав позивача, не визнає чи оспорює право дитини проживати разом з батьком. Той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір і вказані обставини підлягають перевірці судом. Тому, за відсутності між сторонами спору суд позбавлений можливості вирішувати такі питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги в частині визначення місця проживання дитини. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у зв`язку частковим задоволенням позову необхідно стягнути з відповідача у розмірі 1073,60 гривень.

Outcome: partial