Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-23 00:00:00

У січні 2024 року [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті. Свої вимоги мотивував тим, що його мати [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] в м.Луганськ. Смерть мала місце на тимчасово окупованій території. Заявник вказав, що здійснити державну реєстрацію смерті померлої матері в Україні не вбачається за можливе, а відтак він вимушений просити встановити факт смерті його мати в судовому порядку. Також заявник зазначив, що встановлення цього факту необхідне для отримання свідоцтва про смерть та оформлення прав на спадкове майно, що наразі не можливо з огляду на відсутність свідоцтва про смерть. Враховуючи викладене, заявник просив суд встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] (с.Троїцьк Міловського району Луганської області), яка померла [INFO] в м.Луганськ, Україна, причина смерті: встановити неможливо через муміфікацію. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 січня 2024 року було відкрито окреме провадження у цій справі. У судове засідання [PERSON] не з`явився. Подав заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги заяви підтримав, просив задоволити. У судове засідання представник заінтересованої особи Боярський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не з`явився, повідомлялись належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення вимог заявника. Судом встановлено, що заявник [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] . [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] в м.Луганськ Україна, причина смерті: не встановлена у зв`язку з муміфікацією, що підтверджено свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , медичним свідоцтвом про смерть №5844 від 01 квітня 2023 року. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. Відповідно до положень ч. 2 ст. 49 ЦК України актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи. Згідно з положеннями частинами 3 і 4 цієї ж статті смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18.10.2000 за № 719/4940, встановлено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво\~про смерть\~(форма\~№ 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка\~про смерть\~(форма\~№ 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть ;\~г)\~рішення суду\~про оголошення\~особи померлою; ґ)\~рішення суду\~про встановлення\~факту смерті\~особи в\~певний час; д)\~повідомлення державного\~архіву або\~органів Служби\~безпеки України\~у разі\~реєстрації смерті\~осіб,\~репресованих за\~рішенням несудових\~та судових\~органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Згідно з п. 1 Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 №\~52/5, державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. У ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України проголошено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» - тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території (Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»). Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України. Крім того, у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвинув цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Статтею 315 ЦПК України визначено, що судом може бути встановлено факти, що мають юридичне значення, тобто такі, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з пп. 8 п. 1 ст. 315 ЦПК України до справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення відносяться справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Зважаючи на п. 8 ч. 1 ст.\~430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про становлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства. З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм суд приходить до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що спір про право відсутній, так як у разі встановлення факту смерті відповідний відділ рацс видасть свідоцтво про смерть. Встановлення вказаного факту має для заявника юридичне значення, тому що це надасть можливість зареєструвати смерть у встановленому чинним законодавством України порядку. Вирішити питання реєстрації факту смерті батька заявника в позасудовому порядку не можливо, оскільки отримати свідоцтво про смерть [PERSON] , [INFO] , у відділі держаної реєстрації актів цивільного стану неможливо, тому що факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, де ведуться активні бойові дії, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнято відділом держаної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Таким чином, приймаючи до уваги, що заявник не має можливості отримати свідоцтво про смерть матері, оскільки документи про смерть, видані на тимчасово окупованій території України, не можуть бути використаними заявником для реєстрації смерті на території України, однак надав суду беззаперечні докази про смерть матері, тому є всі підстави для задоволення заяви та ухвалення рішення суду про встановлення факту смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] в м.Луганськ, Україна, причина смерті: встановити неможливо через муміфікацію. Зважаючи на вищенаведене,

Outcome: approved