Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-15 00:00:00

Відповідачка [PERSON] позовні вимоги визнала, щодо їх задоволення не заперечувала, просила розглянути справу у її відсутності. Третя особа - представник ССД Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області будь-яких заперечень щодо позову не мав, надав письмові пояснення з приводу заявлених вимог. Позивач на задоволенні позову наполягав, просив про розгляд справи без його участі. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: свідоцтво про шлюб сторін; копії свідоцтв про народження дітей - доньок [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ; копії довідок директора Ренійського ліцею №3 Ренійської міської ради від 29.11.2023р. про навчання дітей в учбовому закладі; копії учбових характеристик на дітей сторін; копія договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей від 06.03.2023р.; копія акту від 29.11.2023р. про обстеження умов проживання дітей за адресою мешкання батька; копія відомостей з Державного реєстру фізичних осіб -платників податків про джерела /суми нарахованого доходу, нарахованого податку та військового збору станом на 28.11.2023р. щодо [PERSON] та [PERSON] ; копія витягів від 29.09.2021р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок та присадибну земельну ділянку; копія рішення Ренійського районного суду Одеської області від 08.07.2021р.; копія технічного паспорту на житловий будинок із надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташований по [ADDRESS] , оформленого на ім`я [PERSON] ; копія витягу з Реєстру Ренійської територіальної громади про реєстрацію [PERSON] за місцем мешкання. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач просить розірвати шлюб із відповідачкою [PERSON] , зареєстрований 20 жовтня 2012р., а також визначити місце проживання неповнолітніх дітей із ним, як батьком, із відібранням їх від матері без позбавлення її батьківських прав, зазначивши, що подружнє життя не склалося, виявилася несхожість характерів, поступово перестали розуміти один одного. З приводу непорозумінь, різних поглядів на сімейне життя та ведення спільного господарства між сторонами виникали суперечки, сварки, у зв`язку із чим поступово втратилися почуття любові та поваги. Сторони мають різні погляди на сімейні цінності, утворення сімейного затишку та збереження сім`ї. На початку 2023р. відповідачка залишила родину та перейшла мешкати окремо оскільки в неї вже склалися стосунки із іншим чоловіком. Бажаючи у добровільному порядку вирішити питання про місце мешкання неповнолітніх дітей, сторони 06.03.2023р. уклали між собою письмовий договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, за яким вони дійшли спільної згоди, що неповнолітні доньки залишаються мешкати із батьком - позивачем у справі за адресою: [ADDRESS] . Але в листопаді 2023р. відповідачка, порушуючи умови домовленості між подружжям, забрала дітей зі школи до себе за її новим фактичним місцем мешкання (у с.Котловина Ізмаїльського району). Позивачу сталі відомі обставини недоброзичливого ставлення до дітей у родині, де зараз мешкає [PERSON] , чоловік, із яким вона перебуває у фактичних шлюбних відносинах, некоректно відноситься до дітей відповідачки, мають місце лайки та нецензурні висловлювання у їхній бік. За таких обставин сторони віддалилися один від одного, зацікавленості у збереженні шлюбу не виявляють, добровільно домовитися з приводу виховання дітей вони не можуть. Фактично сторони припинили шлюбні відносини, тривалий час подружніх стосунків не підтримують, сумісного господарства не ведуть. У ситуації, що склалася, шлюб із відповідачкою носить суто формальний характер, позивач наполягає на його розірванні. Також відповідач просить суд визначити місце проживання неповнолітніх дітей із ним, як батьком, із відібранням їх від матері без позбавлення її батьківських прав. Він зазначив, що як батько неповнолітніх доньок - [PERSON] ,[INFO] та [PERSON] , [INFO] , усвідомлює свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дітей, створює для них належні соціально - побутові умови проживання, дотримується рівноваги у збереженні психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку. Він переконаний, що доньки повинні проживати разом із ним за адресою його реєстрації - [ADDRESS] . Позивач вказує на те, що він працює, отримує певний прибуток, діти відвідують освітню установу, обліковані в медичних установах, він постійно слідкує за станом здоров`я доньок, їх розвитком, виховує та піклується про них, у нього встановився з доньками психологічний контакт, прив`язаність один до одного. Оскільки з моменту розпаду сім`ї неповнолітні діти у договірному порядку були закріплені за місцем мешкання батька, але в даний час за фактом мешкають із матір`ю, позивач, з урахуванням того, що є підстави вважати, що діти знаходяться в несприятливому для їх розвитку та виховання сімейному середовищі, просить відібрати їх від матері без позбавлення її батьківських прав. Виходячи з вищенаведеного, з огляду на ситуацію, що склалася між сторонами, а саме на те, що матір дітей порушила умови письмового договору про здійснення між ними щодо дітей батьківських прав та самостійно змінила місце проживання спільних дітей, і на те, що між сторонами позову в даний час вирішується питання про розірвання шлюбу, позивач просить визначити місце проживання неповнолітніх дітей саме із ним. Вивчивши матеріали справи, надані суду докази, суд приходить до висновку, що сім`я сторін практично розпалася, її збереження неможливе, шлюб існує формально і підлягає розірванню. Суд також вважає, що застосування заходів щодо примирення подружжя, передбачених ст. 111 СК України, в даній ситуації буде неможливим, оскільки сторони вже тривалий час разом не проживають, зацікавленості в збереженні сім`ї не проявляють, між подружжям втратилися почуття любові і пошани, взаємодопомоги і підтримки, тобто морально-правові підстави шлюбу. Що стосується вимог про визначення місця проживання неповнолітніх дітей із батьком, суд також вважає їх такими, що підлягають задоволенню. Щодо вимог про розірвання шлюбу суд зазначає наступне: Згідно ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із ст. 51 СК України дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. За ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1 ст. 110 СК України). Відповідно до ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Щодо вимог про визначення місця проживання неповнолітніх дітей суд зазначає наступне: Відповідно до статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити отримання дитиною повної загальної середньої освіти, поважати дитину. Відповідно до ст.160 СК України , місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 170 СК України визначено, що суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав є тимчасовим заходом на відміну від позбавлення цих осіб батьківських прав, яке має безстроковий характер. Ураховуючи положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини, частини 7 статті 7 СК при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року звернув особливу увагу на те, що застосовуючи такий захід, як відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав, необхідно виходити з інтересів дитини й враховувати право на повагу до його сімейного життя, проголошене ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Розірвання сімейних зв`язків, а відтак позбавлення дитини її коріння виправдане лише за наявності виняткових обставин - необхідність захисту дитини від небезпеки у випадку реального існування такої. Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч.1 ст.152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 ст.155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно п.16 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 р. №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до п. 15 згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). За приписами ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Положеннями частин 1,2 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. З аналізу практики Європейського суду з прав людини встановлено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Положеннями ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення ч.1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Крім того, поняття "розлучення дитини та матері" не є тотожним поняттю „визначення різних місць проживання матері та дитини", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином, положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. При наданні третьою особою письмових пояснень були враховані наступні обставини: інтереси дітей; ситуація, що склалася в родині між батьками; тривалість мешкання дітей із батьком та їхній психоемоційний зв`язок із ним; належне виконання батьком своїх батьківських обов`язків щодо дітей; умови мешкання дітей; наявність письмової домовленості між батьками дітей щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей із батьком. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. При вирішенні питання про визначення місця проживання малолітніх дітей - [PERSON] ,[INFO] та [PERSON] , [INFO] разом із батьком, суд в контексті першочергового урахування інтересів дітей, враховуючи тривалість проживання малолітніх доньок із батьком, добросовісне виконання позивачем батьківських обов`язків, створення для дітей необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення їх усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дітей із батьком, чи негативно впливали на їх виховання та розвиток, приходить до висновку про обґрунтованість позову та визначення місця проживання малолітніх дітей із батьком - позивачем [PERSON] . При цьому, визначення місця проживання дітей разом із батьком не позбавляє права відповідачки у справі спілкуватися з дівчинками та не обмежує її у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків, оскільки матір дітей у разі визначення місця проживання останніх із батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з дітьми, прояву турботи відносно них та участі у їх вихованні. Також суд задовольняє і вимогу позивача про відібрання дітей від матері - [PERSON] без позбавлення її батьківських прав та повернення дітей їх батькові - [PERSON] за місцем (адресою) його реєстрації або фактичного проживання, оскільки, по-перше, були порушені умови письмового договору від 06.03.2023р. щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, по-друге, позивач стверджував, що відповідачка не може забезпечити дітям належного сімейного виховання та безпечних (психологічних та фізичних) умов мешкання та розвитку доньок, виключити або стримувати негативні фактори, які мають вплив на дітей з боку членів її оточення, що відповідачка не заперечувала та погодилась із даними доводами. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. В позовній заяві позивач просив залишити судові витрати за ним, у зв`язку із чим питання про стягнення судових витрат у справі з відповідачки на користь позивача не розглядається.

Outcome: approved