Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-21 00:00:00

[PERSON] звернувся в Сокирянський районний суд із вказаним вище позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Обґрунтовуючи позов вказував, що 28.08.2004 року між ним та відповідачкою був укладений шлюб, під час якого у них народилися двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . В листопаді 2022 року [PERSON] переїхала проживати окремо від сім`ї в Сокирянський район Чернівецької області. З того часу участі у вихованні дітей вона не бере, матеріально не забезпечує та спільно не проживає. Додані до позовної заяви докази, на його думку, підтверджують факт самостійного виховання ним дітей, та, в свою чергу, самоусунення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків. Із врахуванням викладеного просив розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачкою, позбавити останню батьківських прав щодо їхніх спільних дітей та стягнути з неї аліменти на їх утримання. Позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, натомість подав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання також не з`явилась, однак 12.01.2024 року надіслала до суду нотаріально посвідчену заяву, в якій підтвердила викладені в позовній заяві обставини та визнала заявлені позовні вимоги в повному об`ємі. Представник третьої особи Служби у справах дітей Сокирянської міської ради Гладкий О.М. 19.01.2024 року подав до суду письмову заяву в якій підтримав заявлені позивачем вимоги та не заперечував щодо їх задоволення. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, у відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Так, з наведених у позовній заяві обставин, які згідно ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню, оскільки визнані сторонами, встановлено, що 18.05.202013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Косівського районного управління юстиції в Івано-Франківській області за актовим записом №35. Під час шлюбу у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 22.10.2013 року та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 22.06.2016 року. Згідно ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частинами 3,4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що сторони з листопада 2022 року не підтримують між собою шлюбні відносини, не ведуть спільне господарство, разом не проживають, тому розірвання шлюбу дійсно відповідає їхній волі. Окрім цього судом встановлено, що розірвання шлюбу не буде порушувати права малолітніх дітей, які з листопада 2022 року проживають та перебувають на утриманні батька. Вказані обставини підтверджуються витягом про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 12.12.2023 року за №324 виданим Розтоківським старостинським округом, згідно якого позивач [PERSON] зареєстрований разом з доньками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Актом проживання від 12.12.2023 року, складеного мешканцями смт. Кути, підтверджено факт постійного місця проживання за адресою: [ADDRESS] позивача [PERSON] з його неповнолітніми доньками [PERSON] та [PERSON] та те, що з 2022 року відповідачка [PERSON] за даною адресою не з`являється. Згідно пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] останні підтвердили факт того, що відповідачка не зареєстрована та не проживає разом з позивачем, за адресою: [ADDRESS] , а позивач самостійно займається вихованням та утриманням неповнолітніх доньок, забезпечує їх усім необхідним для гармонійного розвитку. Згідно довідки сімейного лікаря Слижук О.І. від 08.12.2023 року вбачається, що малолітня [PERSON] , [INFO] перебуває на обліку в Амбулаторно-поліклінічному відділенні КНП «Мариничівська АЗПСМ» Розтоківської АЗПСМ. За медичною допомогою та проведенням профілактичних щеплень з дитиною звертається батько - [PERSON] , [INFO] , всі рекомендації лікаря виконує. Згідно довідки сімейного лікаря Слижук О.І. від 08.12.2023 року вбачається, що малолітня [PERSON] , [INFO] перебуває на обліку в Амбулаторно-поліклінічному відділенні КНП «Мариничівська АЗПСМ» Розтоківської АЗПСМ. За медичною допомогою та проведенням профілактичних щеплень з дитиною звертається батько - [PERSON] , [INFO] , всі рекомендації лікаря виконує. Згідно довідки №93 від 08.12.2023 року та характеристики вбачається, що [PERSON] , [INFO] навчається в 5 класі. [PERSON] активно бере участь у житті класу та гімназії. Систематично виконує з донькою домашні завдання. Дирекція гімназія підтвердила факт того, що батько [PERSON] приділяє належну увагу вихованню доньки, постійно цікавиться її успіхами у навчанні, користується повагою та авторитетом серед інших батьків, систематично відвідує батьківські зустрічі. Згідно довідки №94 від 08.12.2023 року та характеристики вбачається, що [PERSON] , [INFO] , навчається в 2 класі. [PERSON] активно бере участь у житті класу та гімназії. Систематично виконує з донькою домашні завдання. Дирекція гімназія підтвердила факт того, що батько [PERSON] приділяє належну увагу вихованню доньки, постійно цікавиться її успіхами у навчанні, користується повагою та авторитетом серед інших батьків, систематично відвідує батьківські зустрічі. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст.18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки. Сімейним кодексом України у статті 7 визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Аналіз наведеної норми свідчить, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, передбачені статтею 166 СК України. Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, ЄСПЛ зауважував, що якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції). Таку правову позицію висловив ВС в справі № 520/8264/19 (провадження № 61-19984 св 21) від 26.04.2022 року. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Відсутність побачень з дитиною та навіть спроб їх здійснення, свідчить про відсутність інтересу до дитини з боку відповідача, що відповідно до рішення «Хант проти України» є підставою для позбавлення батьківських прав. Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11, встановив відсутність порушень національними судами російської федерації статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя), а також зауважив, що, якщо батько значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. Існуючі сімейні зв`язки між дітьми та батьками, які насправді піклуються про них, захищаються Конвенцією. Позбавлення батьківських прав відповідача в судовому порядку скасувало лише правовий зв`язок між ним та його дітьми, підтвердило відсутність фактичного духовного зв`язку між батьком та дітьми. Судом встановлено, що з листопада 2022 року сторони разом не проживають, фактично припинивши шлюбні відносини. З досліджених в судовому засіданні письмових доказів також встановлено, що з того ж часу відповідачка не приймає участі в житті малолітніх доньок, не піклується про їхній фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя. Не забезпечує дітей необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням. Не спілкується з доньками в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей, не створює умов для отримання ними освіти. Вказані обставини визнаються сторонами та ніким не оспорюються. Таким чином суд вважає, що відповідачкою [PERSON] свідомо обрано такі життєві умови, за якими її участь у вихованні доньок [PERSON] та [PERSON] є мінімальними та недостатніми, що в свою чергу свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України. ЄСПЛ неодноразово зауважував, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Згідно висновку практичного психолога-консультанта за результатами психологічного дослідження в період з 18.12.2023 року по 19.12.2023 року психологом Гнатюк Альоною Вікторівною проведено спостереження за дитиною, в результаті якого з`ясовано, що у [PERSON] спостерігаються виразні прояви стійкої емоційної прихильності до батька, оскільки вона виявляє позитивне ставлення до спільних ігор з іншими дітьми. Під час прогулянок вона може відокремлюватися від батька, а при зміні напрямку своїх досліджень жестами попереджає його про свої наміри. Батько часто залишається на місці, не переслідуючи дитину, але підтримує візуальний контакт з нею. На заборону здійснення дослідницької діяльності дитина реагує без агресії і, в більшості випадків, слухає батькових вказівок. Ці спостереження вказують на те, що створення відкритого та довірчого середовища, підтримка індивідуальності та емоційна доступність батька сприяють формуванню у дитини позитивного відношення до нього. Дитина реагує на вказівки батька з розумінням і вбирає його як надійного партнера у своєму дослідницькому розвитку, реагуючи на заборони без агресії та слідуючи батьковим вказівкам. Батько адекватно реагує на запити та потреби дитини, взаємовідносини між ними відзначаються позитивним емоційним настроєм. Батько передає своїй дитині емоційне тепло, виявляючи йому зібрання (обіймає, цілує), та спілкується з інтересом. Отже, внутрішня модель надійної емоційної прихильності дитини до батька включає досвід, завдяки якому вона сприймає його як надійну опору для своїх досліджень. Завдяки близькому стосунку з дитиною та відповідному емоційному спілкуванню він успішно розгортає внутрішні тривоги дитини та виступає як вірний наставник у її дослідницькій діяльності. Згідно висновку практичного психолога-консультанта за результатами психологічного дослідження в період з 10.12.2023 року по 16.12.2023 року психологом Гнатюк Альоною Вікторівною проведено спостереження за дитиною, в результаті якого з`ясовано, що [PERSON] повністю позбавлена материнської турботи та любові, потерпає від недостачі уваги з її сторони та страждає від нерозуміння таких вчинків своєї матері. Мати не виконує ключові материнські функції, такі як надання емоційної підтримки, виховання, турбота та участь у житті дитини. Це викликає в дитини відчуття відсутності безпеки, невпевненості та неповаги. На день народження доньки [PERSON] не виявила жодних проявів уваги, не відвідала дитину, не привітала її, не подарувала подарунку. Після вказаної події дитина відмовляється будь-яким чином згадувати про матір, каже, що відтепер у неї є лише тато, який її любить та опікується нею. На початку навчального року [PERSON] отримала декілька позитивних оцінок за день, а тому на емоціях вирішила набрати маму та поділитись з нею позитивними новинами. Проте, [PERSON] після того, як декілька раз збила телефонний дзвінок, все ж відповіла та сказала дочці, щоб та більше її не турбувала, що їй всеодно на те, чим вона займається. Негативні емоції дитини різко посилюються під час згадок про матір, її можливу участі і житті сім її. Таким чином, враховуючи емоційний стан дитини, її особистісні та індивідуальні особливості, необхідності зменшення рівня психологічної травматизації, створення сприятливої психологічної атмосфери, є доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав щодо [PERSON] . Враховуючи наведене суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до її малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , із врахуванням наданої нею нотаріально посвідченої заяви про визнання позову, слід задовольнити, адже це якнайкраще відповідатиме інтересам дітей. Відповідно до ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, враховуючи стан здоров`я та матеріальне становище відповідачки, вік її дитини, яка потребує необхідного забезпечення, виходячи з розумності та достатності розміру аліментів, необхідних для задоволення потреб дитини, а також з реальної можливості відповідачки сплачувати щомісячно аліменти, не порушуючи прав останньої суд вважає, що з [PERSON] слід щомісячно стягувати аліменти на утримання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] в розмірі 1/3 частини її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня звернення до суду з позовом і до досягнення дитиною повноліття. У відповідності до ст.141 ЦПК України, судові витрати слід стягнути з відповідача.

Outcome: approved