Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-21 00:00:00

1. 31 травня 2023 року позивач поштовим зв`язком звернувся до суду з позовом до ТОВ «ПОЛІМЕД» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за несвоєчасну сплачену заробітну плату. Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що від серпня 2019 року по березень 2023 року позивач працював у відповідача на посаді комерційного директора. Протягом усього часу роботи відповідач не сплачував позивачеві заробітну плату. При звільненні з позивачем також не було проведено остаточного розрахунку. Викладені обставини стали причиною звернення позивача до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в сумі 317 021,00 грн, середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 16 950,78 грн, компенсації за невикористані дні відпустки в сумі 6 640,79 грн, компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати в сумі 79 568,00 грн (а.с.а.с. 1 - 4, 13, 19). 2. 14 серпня 2023 року відповідач подав до суду відзив на позову, у якому зазначив, що визнає позов у частині стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 16 950,78 грн, а також компенсації за невикористані дні відпустки в сумі 6 640,79 грн. Решту позову відповідач просив відхилити, оскільки заборгованості по заробітної плати за час роботи позивача не існує (а.с.а.с. 43 - 47, 60). 3. 16 вересня 2023 року позивач подав до суду відповідь на відзив, у якій, серед іншого, зазначив, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів відсутності його заборгованості по заробітній платі перед позивачем (а.с.а.с. 61, 63). 4. У судовому засіданні позивач, його представниця підтримали заявлені позовні вимоги, пояснивши, що від серпня 2019 року по березень 2023 року позивач працював у відповідача на посаді комерційного директора. Протягом усього часу роботи відповідач не сплачував позивачеві заробітну плату. При звільненні з позивачем також не було проведено остаточного розрахунку. 5. Представник відповідача у суді визнав позов у частині стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 16 950,78 грн, а також компенсації за невикористані дні відпустки в сумі 6 640,79 грн. Решту позову представник відповідача просив відхилити, оскільки заборгованості по заробітної плати за час роботи позивача не існує. 6. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов необхідно задовольнити частково з таких підстав. 7. Судом було встановлено, що позивач від 14.08.2019 по 01.03.2023 працював у відповідача на посаді комерційного директора (а.с.а.с. 7, 8). 8. При звільненні з позивачем не було проведено остаточного розрахунку. 9. Відповідно до частин першої, третьої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. 10. Згідно з частинами першою, другою статті 94 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. 11. За правилами, встановленими частиною першою статті 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. 12. Частиною першою статті 115 КЗпП визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. 13. За приписами частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 13. Судом встановлено, що відповідач у відзиві на позов визнав той факт, що при звільненні позивача несвоєчасно сплатив йому компенсацію за невикористані дні відпустки, а також позов у частині стягнення з нього середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, що є безумовною підставою для задоволення позову в цій частині. 14. Між тим, з огляду на те, що протягом розгляду справи відповідач частково виконав свої зобов`язання з оплати компенсації за невикористані дні відпустки (у сумі 6 176,70 грн), суд вважає за необхідне стягнути з відповідача залишок у сумі 464,09 грн, а також визнану відповідачем суму середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні (а.с.а.с. 108-звор., 109, 108-звор.). 15. Розв`язуючи позов у частині вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі і компенсації за несвоєчасну сплачену заробітну плату, суд виходить з такого. 16. Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП (яка діяла до 19.07.2022) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. 17. 1 липня 2022 Верховною Радою України було ухвалено Закон України №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», за яким статтю 233 було змінено. 18. Так, згідно з новою редакцією зазначеної норми працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті (частина перша). 19. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116) (частина друга). 20. Для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (частина третя). 21. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищого у порядку підлеглості органу (частина четверта). 22. Аналіз приведеної норми свідчить про те, що законодавець принципово змінив правовий підхід до вирішення спорів про стягнення заборгованості по заробітній платі, по суті трансформувавши частину другу у редакції, що діяла до 19.07.2022, яка дозволяла звертатися з такими позовами без обмеження будь-яким строком, у частину першу, у редакції, що діє після 19.07.2022, яка обмежила таке право трьома місяцями. 23. Таким чином, після набуття чинності новою редакцією статті 233 КЗпП (тобто з 19.07.2022), у позивача виникло право на звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі за період від 14.08.2019 по 19.07.2022, і таке право відповідно до статті 233 КЗпП за ним зберігалося протягом трьох місяців - до 19.10.2022. 24. Для заборгованості, що виникла у відповідача перед позивачем у наступних місяцях (від 20.07.2022 по день звільнення) діяло таке же правило, отже за позовною вимогою про стягнення заборгованості по заробітній платі за період від 14.08.2019 по 01.02.2023 строк звернення до суду минув. Про поважність причин порушення зазначеного строку позивач протягом розгляду справи не заявляв, з відповідним клопотанням не звертався, що є безумовною причиною для відмови у позові в цій частині. 25. Позов у частині стягнення заборгованості за лютий 2023 року в сумі 2 175,00 грн (а.с. 11) підлягає задоволенню, оскільки по цій вимозі позивачем строк не порушений. 26. Що стосується позову в частині стягнення компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати, то суд при цьому виходить з такого. 27. За правилами, встановленими статтею 3 Закону України від 19.10.2000 №2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). 28. Відтак сума компенсації за несвоєчасну виплату позивачеві заробітної плати за лютий 2023 року становить 2 251,67 грн, а саме: 1,035 х 2 175,00 = 2 251,67, де: -1,035 - індекс інфляції наростаючим підсумком від 01.03.2023 по 31.12.2023; -2 175,00 - нарахована заробітна плата за лютий 2023 року. 29. У порядку статті 141 ЦПК з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація його судових витрат у сумі 1 073,60 грн. Решту судових витрат необхідно віднести на рахунок держави. 30.

Outcome: partial