Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-21 00:00:00

29.06.2023р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики (а.с. №4-10). Позов надійшов на е/пошту суду від представника позивача адвоката Швидкого О.О. (діє на підставі ордеру від 29.06.2023р. а.с. № 59). В порядку усунення недоліків поданого позову за ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 30.06.2023р. на е/пошту суду 03.07.2023р. надійшла уточнена позовна заява (а.с. № 36-42). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 10.07.2023р. позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження в підготовче засідання (а.с. №64). В обґрунтування\~ позовних\~ вимог\~в редакції\~від 03.07.2023р.,\~представник позивача\~ зазначав, що 18.08.2022р. між позивачем та відповідачем було укладено договір позики у письмовій формі у вигляді розписки, відповідно до якого відповідач отримав в борг грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США та 20 000 Євро і зобов`язався їх повернути до 18.09.2022р. У зв`язку з порушенням відповідачем договірних зобов`язань по поверненню грошових коштів 29.03.2023р. представник позивача направив на дві відомі адреси відповідачу лист-вимогу про повернення коштів, який залишився без відповіді та задоволення. Станом на день звернення до суду відповідач грошові кошти не повернув. Враховуючи викладене, представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача суму позики у розмірі 30 000 дол. США та 20\~000 євро і судові витрати. 22.01.2024р. представник позивача адвокат Старовойтова О.Е. (діє на підставі ордеру від 19.09.2023р. а.с. №91 ) подала суду заяву, в якій зазначила, що позов підтримує в повному обсязі, просила його задовольнити. Також, у цій заяві представник позивача заперечувала проти ухвалення заочного рішення зважаючи, що відповідач повідомлений належним чином про час та дату судового розгляду, в судове засідання повторно не з`явився, своїми правами, передбаченими ЦПК України не скористався. З урахуванням принципу процесуальної рівності сторін та відсутності відповідача вважала за доцільне розглянути справу за її та позивача відсутності (а.с. № 125). Відповідач [PERSON] в підготовчі засідання, які призначалися на 21.09.2023р., 23.10.2023р., а також в судові засідання 27.11.2023р. та 22.01.2024р. не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, своїм правом на подання відзиву на позовну заяву він не скористався. Про дату підготовчого засідання 21.09.2023р. та судового засідання 27.11.2023р. відповідач був повідомлений належним чином, що підтверджується його заявами від 18.09.2023р. та 27.11.2023р. про відкладення розгляду справи у зв`язку із хворобою та необхідністю лікування, однак в подальшому належних доказів на підтвердження хвороби останнім надано не було (а.с. № 87, 112). Про розгляд справи 21.09.2023р. 23.10.2023р., 27.11.2023р. та 22.01.2024р. відповідач повідомлявся шляхом направлення судових повісток рекомендованими листами з повідомленнями, однак листи поверталися за закінченням терміну зберігання (а.с. № 98, 99, 106, 107, 119, 120, 116). У судове засідання 22.01.2024р. відповідач повторно не з`явився, в матеріалах справи є поштове повідомлення про завчасне отримання ним судової повістки по одному з двох відомих його адресів (а.с.№122). Крім того, про дати підготовчого засідання 23.10.2023р., судових засідань 27.11.2023р. та 22.01.2024р. відповідач сповіщався шляхом sms-інформування (sms вчасно отримані) та шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада України» (а.с. № 95, 96, 110, 111, 123, 124). Зважаючи на позицію представника позивача та те, що відповідач був обізнаний про судовий розгляд справи, правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористався, жодних заяв та клопотань по суті справи від нього не надходило, тому відсутня сукупність підстав, передбачених ч.1 ст. 280 ЦПК України для ухвалення у справі заочного рішення. \~ \~ \~ \~ З урахуванням заяви представника позивача від 22.01.2024р., а також неявки відповідача, у відповідності до положень ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув справу 22.01.2024р. за відсутності обох сторін (їх представників) і без фіксування процесу технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у відповідності до вимог\~ст.\~89\~ЦПК України у\~сукупності з\~нормами чинного\~законодавства,\~ вважає,\~ що\~ позовні\~ вимоги\~ підлягають\~ задоволенню\~з \~наступних \~підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 18.08.2022р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики у вигляді\~розписки,\~відповідно до\~якого останній\~отримав в\~борг грошові\~кошти в\~ іноземній\~валюті \~у розмірі\~30\~000\~доларів США,\~20\~000\~Євро (а.с. № 11). Відповідно до умов договору, відповідач зобов`язався повернути ці кошти в термін до 18.09.2022р. Відповідач у визначений умовами договору строк суму позики не повернув. Дані обставини не були спростовані відповідачем в ході розгляду цивільної справи. У зв`язку з порушенням відповідачем договірних зобов`язань по поверненню грошових коштів, 29.03.2023р. представник позивача за дорученням позивача направив на дві відомі адреси відповідачу лист-вимогу про повернення коштів (а.с. № 20-23), втім цей лист-вимога залишився без відповіді та задоволення. Приймаючи до уваги, що до теперішнього часу відповідач не виконав умови договору позики і не повернув позивачу грошового боргу, порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення зазначеної суми на користь позивача. Стосовно правових підстав поданого позову суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або \~ \~ \~ \~більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення \~ \~ \~ \~цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Як вбачається з розписки, [PERSON] підтверджено факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, дату її отримання (18.08.2022р. в сумі 30 000 доларів США та 20 000 євро), що з урахуванням норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України та вищенаведеної правової позиції Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14, доводить факт отримання відповідачем грошей у борг. Варто зазначити, що відповідач, будучи повідомленим про наявність справи, правом надання відзиву на позовну заяву не скористався, будь-яких заяв та клопотань від нього до суду не надходило. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики від 18.08.2022р. в сумі 30 000 доларів США та 20 000 євро. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019р. у справі № 373/2054/16-ц, (провадження № 14-446 цс18) зазначила, що відповідно до ч. 2 статті 533 ЦК України, якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст. 1046, ч.1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Таким чином цей висновок стосується можливості виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті. Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню, з відповідача підлягає стягненню сума боргу за договором позики від 18.08.2022р. у розмірі 30 000 доларів США та 20 000 євро. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позову, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору у розмірі 13\~420 грн. (а.с.№3 ). На підставі викладеного,

Outcome: approved