Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-09 00:00:00

Так, судом встановлено, що КП «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради відповідно до положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги», надає фізичній особі - споживачу житлово-комунальні послуги, що полягають у водопостачанні і водовідведенні за його місцем проживання. Зазначені правовідносини є складовою частиною правочину найму житлового приміщення, передбаченого нормами ЖК України, що виникли з дій боржника та КП «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради, спрямованих на набуття цивільних прав та обов`язків щодо теплопостачання, централізованого опалення та їх оплати. Правовідносини із споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до ст. 4 якого законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Згідно з п. 35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №572 від 08.10.1992р. обов`язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення. Відповідно до п. 5 ч. 3ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»,споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від сплати послуг. У судовому засіданні встановлено, що відповідач\~ [PERSON] володіє 2/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 354510346 від 15.11.2023. За даною адресою позивач здійснював постачання опалення, а тому між сторонами виникли договірні правовідносини, а відповідно виникли права та обов`язки у сфері житлово-комунальних послуг в порядку ст. 11 ЦК України. За вказаною адресою відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , за яким відповідач повинна була сплачувати кошти за надання послуги з постачання теплової енергії. Відповідно до вимог ст.322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України,зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до\~ст. 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як вбачається з позову, відповідачка систематично порушувала зобов`язання, внаслідок чого станом на 31.12.2022 року утворилася заборгованість за постачання теплової енергії за адресою: [ADDRESS] , яка становить 20\~533,57 грн. за період з 01.11.2018 по 31.12.2022, що підтверджується розрахунком заборгованості. Однак, відповідачкою було подано заяву про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст.\~251, ч. 1 ст.\~252 ЦК України\~строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Згідно ч. 1\~ст. 253 ЦК України\~Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Як вбачається з позову,\~поданого 23.02.2023 року, позивач просить стягнути з відповідачки заборгованість за період з листопада 2018 року по грудень 2022 року. Згідно п. 18 Розділу «Порядку обліку та оплати послуг» Правил надання послуг з централізованого опалення, затверджених\~Постановою КМУ від 21.07.2005 року № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим. Статтею 256 ЦК України\~визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, заборгованість по оплаті за послуги теплопостачання виникла з листопада 2018 року по грудень 2022 року. Тому звернувшись до суду у лютому 2023 року, позивач пропустив позовну давність до певних платежів, зокрема за період з листопада 2018 року по січень 2020 року. Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованість відповідача в межах строку позовної давності, необхідно розраховувати за період з лютого 2020 року по грудень 2022 року. Тому, з урахування застосованих судом строків позовної давності та наданого розрахунку позивача, борг відповідачки за період з лютого 2020 року по грудень 2022 року, становить 14\~117,87 грн., який підлягає стягненню на користь позивача. Що стосується вимог позивача щодо стягнення з відповідача інфляційного збільшення суми боргу в розмірі 7071,05 грн. та 3% річних в розмірі 1325,88 грн., за період з листопада 2018 року по грудень 2022 року, то дані вимоги також підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Як роз`яснив Верховний Суд України у правовій позиції, яка висловлена в постанові від 16.12.2015 року у справі №6-2023цс15, закріплена в п. 10 ч. 3\~ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування до таких правовідносин правових норм, установлених у\~ст. 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами. Тобто, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена\~ст. 625 ЦК України. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними, а також інфляційне збільшення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно розрахунку наданого позивачем, розмір інфляційного збільшення суми заборгованості складає 7071,05 грн. та 3% річних у розмірі 1325,88 грн., за період з листопада 2018 року по грудень 2022 року. Відповідно до\~ст. 266 ЦК України\~зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Оскільки судом застосовано до певних платежів строк позовної давності, а саме за період з листопада 2018 року по січень 2020 року, тому на дану суму платежів не може нараховуватися індекс інфляціі та 3 % річних. Відповідно до рекомендацій Верховного Суду України відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі № 62-97р від 3 квітня 1997 року, для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, що складають відповідний період, перемножити між собою. У випадках, коли відшкодуванню підлягає сума, яка складається із платежів, які необхідно зробити в різні періоди, кожен платіж збільшується на величину індексу інфляції за відповідний період, а результати додаються. При цьому, вважається, що сума, внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця. По аналогії, якщо погашення здійснено с 1 по 15 число відповідного місяця, то інфляційна зміна розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 число місяця\~інфляційна зміна розраховується з урахуванням цього місяця. Таким чином, інфляційного збільшення суми боргу повинно застосовуватися за період з лютого 2020 року по грудень 2022 року. Загальна величина індексу інфляції за період з лютого 2020 року по грудень 2022 року становить 145,945 % Таким чином, сума індексу інфляції за період з лютого 2020 року по грудень 2022 року\~становитиме: 14 117,87 грн. (сума боргу) ? 145,945% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 14 117,87 грн. (сума боргу) = 6 486,39 грн. Як вже було зазначено вище, сума основного боргу відповідачки в межах трирічного строку позовної давності становить 14117,87 грн. Суму 3 % річних, які на підставі\~ст. 625 ЦК України, належать позивачу за прострочення відповідачкою виконання зобов`язання, належить розраховувати за формулою: [Проценти] = [Сума боргу] ? [Процентна ставка (%)] / 100% ? [Кількість днів] / [Кількість днів у році]. За період з 01.02.2020 року по 31.12.2022 року, сума 3 % річних складає 1234,74 грн. Відповідно до положень ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Таким чином, з відповідачів належить стягнути заборгованість перед позивачем у рівних частках. За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, та з відповідача [PERSON] необхідно стягнути відповідно до її частки у праві спільної часткової власності на користь позивача заборгованість за послугу з постачання теплової енергії за період з лютого 2020 року по грудень 2022 року у розмірі 9411,91 грн., інфляцій збитки у розмірі 4324,26 грн., 3% річних у розмірі 823,16 грн. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2684 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 21.02.2023 року. Таким чином з відповідачки [PERSON] на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1350,86 грн., який є пропорційним розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial