Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом про розірвання шлюбу, який мотивує тим, що 20 жовтня 2012 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб. За час перебування у шлюбі, у сторін народилися діти : син - [PERSON] , [INFO] , та донька - [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що між подружжям практично припинені шлюбні відносини, кожен з них живе своїм життям, шлюб між ними носить лише формальний характер. Несумісність у характерах , різні погляди на життя , відношення до роботи - це в кінці-кінців стало причиною частих суперечок між подружжям. Ведення між ними спільного господарства припинено, сімейного побуту як такого немає, фактино Позивач та Відповідачка не проживають однією сім`єю, тому на переконання Позивача, подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає . Спору щодо місця проживання та виховання дітей немає, так як 07.09.2023 р. позивач та відповідач уклали договір про здійснення батьківських прав та визначення місця проживання спільних дітей, засвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотріального округу Деяк К.К., зареєстрований в реєстрі за № 1419 . У зв`язку з наведеним у позові [PERSON] просить розірвати шлюб з відповідачкою [PERSON] . Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.09.2023 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 23.10.2023 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Шаранич С.С. згідно супровідного листа за №455229 подано до суду оригінал свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] . Позивач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, однак, подав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, в якій вказує на те, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить такі задоволити. Відповідачка [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилась, однак, подала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить такі задовольнити і не надавати строк на примирення сторонам під час розгляду справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено судом з матеріалів справи, 20 жовтня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що стверджується долученим до справи оригіналом свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області від 20.10.2012року. Також встановлено судом, що під час шлюбу у сторін народилися діти: син - [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області від 25.02.2014року та донька - [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] виданим 29.04.2022 року мерією ІХ-го району Ференцварош -м.Будапешт , унікальний ідентифікатор в електронній книзі державноїреєстрації актів цивільного стан SZ12093873. Як встановлено у судовому засіданні, подружнє життя у сторін не склалося. Про це свідчать ті обставини, що позивач та відповідач сімейних стосунків не підтримують, спільно не проживають, подальше збереження шлюбу обоє вважають неможливим. Неявку сторін [PERSON] та [PERSON] у судові засідання суд розцінює, як байдуже ставлення до шлюбу. Строк для примирення, як вбачаєтья з письмових заяв поданих до суду, як позивачем так і відповідачкою, сторони просять не надавати . Наведене вище дозволяє суду зробити висновок про те, що сторони повністю втратили почуття поваги, любові та довіри один до одного і їх сім`я розпалася остаточно. Умови для їх примирення відсутні, а цей шлюб є формальним і подальше його збереження суперечить інтересам сторін та інтересам їх малолітніх дітей. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи зі змісту ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 24 цього Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя [PERSON] з [PERSON] і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам та інтересам їх малолітніх дітей, суд вважає, що шлюб між ними слід розірвати. Згідно роз`яснень наданих судам у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Як встановлено судом, між [PERSON] та [PERSON] 07.09.2023року було укладено та нотаріально посвідчено письмовий договір приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Деяк К.К. , про здійснення батьківських прав та визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та доньки - [PERSON] , [INFO] . Так, відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з ч. 1 ст. 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу (або під час реєстрації шлюбу або у порядку передбаченому ст. 53 СК), має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з наведеного вище, враховуючи те , що позов підлягає до задоволення в повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені витрати, понесені позивачем по оплаті судового збору у розмірі 1073,60 грн., за позовною вимогою про розірвання шлюбу.

Outcome: approved