Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-16 00:00:00

[PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 992 400 грн без стягнення податків та обов`язкових платежів, а також витрати на поховання [PERSON] в розмірі 350 грн та судові витрати. Позов обґрунтований тим, що 12.12.2017 біля 18:35 в районі будинку [ADDRESS] , стався наїзд потягом [NUMBER] під керуванням [PERSON] на пішохода [PERSON] , який є братом позивача, внаслідок чого [PERSON] загинув на місці. На переконання позивача, вказана подія відбулась через те, що відповідачем не було забезпечено належних заходів безпеки, а саме встановлення парканів, огорож тощо. На момент смерті позивач проживав разом із померлим однією сім`єю, що є підставою відшкодування шкоди власником джерела підвищеної небезпеки, яким є відповідач, незалежно від вини потерпілого. Моральна шкода полягає у сильних душевних переживаннях позивача, порушенні його нормальної життєдіяльності, оскільки він перебував у близьких стосунках із братом, дуже його любив та відчував сильний душевний біль в зв`язку зі смертю брата. Крім того, відповідачем мають бути відшкодовані понесені позивачем витрати на поховання брата. Представник позивача в судовому засіданні поданий позов підтримала, просила його задовольнити та пояснила, що позивач проживав достатньо довго із братом до його смерті, вони мали нормальні дружні стосунки. Відповідач як власник джерела підвищеної небезпеки має обов`язок відшкодувати моральну шкоду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав та пояснив, що він проживав із загиблим братом однією сім`єю за однією адресою разом із батьками. Вони жили звичайним життям, брат не працював. В день смерті брата позивачу зателефонував слідчий та попросив прийти на впізнання. Водночас, [PERSON] не надав суду пояснення щодо того, у чому полягають його моральні страждання, пов`язані зі смертю брата. Представник відповідача подала відзив на позов, в якому просила відмовити в його задоволенні в зв`язку з його безпідставністю. Представник вказала, що в діях загиблого [PERSON] вбачаються ознаки умислу, що згідно вимог ЦК України виключає обов`язок відшкодування шкоди. Так, загиблим не були виконані вимоги п. 2.2, 2.3, 2.5, 2.6, 2.20 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 54 від 19.02.1998, які передбачають заборону пішоходам ходити по залізничним коліям та наближатись до них на відстань менше п`яти метрів; підходити і перебігати через залізничні колії перед поїздом, що наближається, якщо до нього залишилось менше ніж 400 метрів; при наближенні поїзда зупинитись та пропустити його; не знаходитись на об`єктах залізничного транспорту в стані алкогольного сп`яніння. Постановою слідчого кримінальне провадження за фактом смерті [PERSON] закрито в зв`язку з тим, що в діях машиніста [PERSON] відсутні порушення Правил безпеки руху або експлуатації залізничного транспорту, які перебували у причинному зв`язку з виникненням даної пригоди. Крім того, позивачем не доведено факту проживання із загиблим однією сім`єю, а тому він не відноситься до кола осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди власником джерела підвищеної небезпеки. Також позивачем не обґрунтовано заявлений до відшкодування розмір моральної шкоди, не надано відповідних доказів. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову та зазначила, що мати позивача та загиблого [PERSON] під час допиту в якості свідка в межах кримінального провадження за фактом смерті [PERSON] пояснювала, що останній на той час проживав в місті Харкові, в той день приїхав до неї та пішов на вокзал, щоб повернутись додому в м. Харків. Представником позивача подано відповідь на відзив, в якому представник посилається на те, що спричинення шкоди не з вини власника джерела підвищеної небезпеки, а з необережності самого потерпілого не є підставою для відмови в захисті порушеного права, оскільки власник джерела підвищеної небезпеки може бути звільнений від обов`язку відшкодування шкоди лише у випадку наявності непереборної сили або умислу потерпілого, чого у даному випадку не було. Стосовно наявності моральних страждань представником зазначено, що згідно практики Верховного Суду сама по собі смерть родича вже є беззаперечним доказом наявності цих моральних страждань. Також представник позивача вказала на безпідставність доводів відповідача про наявність умислу загиблого або вчинення ним суїциду, оскільки матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження цих обставин. Обґрунтовуючи розмір відшкодування моральної шкоди, представником позивача зазначено, що він зазнав дуже сильних душевних та моральних страждань, у нього порушився сон, йому часто сняться жахи, він відчував і відчуває сильний душевний біль в зв`язку зі втратою близької людини. Стосовно факту проживання однією сім`єю представником позивача зазначено, що до позову надано достатню кількість доказів на його підтвердження. Представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив, в яких наголошено на тому, що після події в крові та в сечі [PERSON] виявлено дуже значну кількість алкоголю, що фактично дорівнює смертельній дозі, в зв`язку з чим небезпідставними є твердження щодо наявності умислу потерпілого. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши надані докази на підтвердження позицій сторін, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що 12.12.2017 о 18:35 мала місце транспортна пригода в районі будинку [ADDRESS] , а саме потягом [NUMBER] під керуванням [PERSON] з м. Полтави у напрямок м. Харкова стався наїзд на пішохода [PERSON] , внаслідок чого останній загинув на місці пригоди. Постановою слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУ НП в Харківській області від 29.01.2019 кримінальне провадження № 12017220000001599 від 13.12.2017 за фактом порушення Правил безпеки руху або експлуатації залізничного транспорту закрито за відсутністю ознак злочину, передбаченого ст. 276 КК України. Згідно даної постанови, в ході розслідування даного кримінального провадження встановлено, що пішохід [PERSON] був травмований внаслідок необережних і необачних дій при знаходженні на залізничних коліях. Згідно ч. 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Матеріали справи не містять доказів того, що смерть [PERSON] настала внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Навпаки, згідно постанови про закриття кримінального провадження встановлено, що причиною події були саме необережні і необачні дії загиблого при знаходженні на залізничних коліях, що не може розцінюватись як умисел згідно ч. 5 ст. 1187 ЦК України. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для відшкодування моральної шкоди саме позивачу, суд виходить з наступного. Згідно ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Викладеною нормою визначено конкретне коло суб`єктів, які мають право на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю потерпілого, та позивач у даному випадку може відноситись лише до осіб, які проживали з загиблим однією сім`єю, на підтвердження чому, враховуючи положення ч. 1 ст. 81 ЦПК України, позивач має надати належні та допустимі докази. Так, на підтвердження факту проживання позивача із загиблим братом однією сім`єю представником позивача надано наступні докази: - копії паспортів позивача та його брата, в яких зазначена однакова адреса реєстрації; - копію довідки виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області, згідно якої позивач проживав із загиблим [PERSON] на день його смерті; - копії документів про здійснення позивачем поховання його померлого брата; - копії податкової звітності, копії декларації про майновий стан і доходи, копію договору страхування, копії квитанцій про сплату позивачем земельного податку, в яких зазначена адреса реєстрації позивача. Крім того, судом були допитані в якості свідків мати позивача [PERSON] та їх сусіди [PERSON] та [PERSON] , які пояснили, що [PERSON] та [PERSON] проживали за адресою [ADDRESS] . Сусіди зазначили, що часто бачили їх обох. Мати також зазначила, що її син [PERSON] проживав разом із нею, хоча працював в місті Харкові та зустрічався із жінкою, яка також проживала в м. Харкові. Разом із тим, суд зазначає, що факт реєстрації за однією адресою та навіть проживання в одному будинку ще не означає факту проживання двох осіб однією сім`єю. Так, згідно з частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі № 1-8/99 за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини шостої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») вказано, що обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки. При цьому, має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин (спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), а самі по собі факти проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити про проживання осіб однією сім`ю у розумінні ст. 3 СК України та для можливості застосування ст. 1168 ЦК України. Висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року у справі № 757/23617/15-ц. Разом із тим, позивачем та його представником не надано суду доказів наявності ознак спільного проживання позивача [PERSON] разом із його загиблим братом [PERSON] на день його смерті у розумінні положень чинного законодавства та практики Верховного Суду. Надані письмові докази та пояснення свідків вказаних обставин не підтверджують. При цьому, суд відзначає, що під час допиту 05.02.2018 в якості свідка в межах кримінального провадження [PERSON] пояснювала, що її загиблий син на момент смерті проживав у місті Харкові, в той час як в судовому засіданні при розгляді даної справи надала пояснення, що він на момент смерті мешкав із нею та братом в місті Люботин. При цьому, свідок [PERSON] в судовому засіданні не змогла як пояснити причини наявності даних розбіжностей в її показаннях, так і не змогла усунути їх. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що підстави для застосування ст. 1168 та 1187 Цивільного кодексу України щодо покладення на відповідача обов`язку відшкодувати моральну шкоду позивачу відсутні, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Вирішуючи позов в частині вимог про стягнення з відповідача витрат на поховання, суд виходить із положень ч. 1 ст. 1201 ЦК України, згідно якої особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Понесення позивачем витрат на поховання [PERSON] підтверджуються наданими суду копією договору-замовлення на організацію та проведення поховання № 477 від 13.12.2017 та копією квитанції про сплату [PERSON] витрат на поховання за вказаним договором у сумі 350 грн. Таким чином, вказані витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню. За змістом ч. 1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, а також враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, суд дійшов висновку, що він в частині вимог, які судом задовольняються, підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial