Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-15 00:00:00

12.01.2023 року позивач [PERSON] звернулася з позовом до Києво-Святошинського районного суду Київської області до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про встановлення порядку користування приміщенням житлового будинку, усунення перешкод у користуванні житловим будинком. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач [PERSON] є власником 1/3 частки в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Після смерті у 2016 році своєї матері [PERSON] позивач отримала у спадок 1/3 частину земельної ділянки площею 0,1417 га за адресою: [ADDRESS] та 1/3 частку у житловому будинку, загальною площею 100,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Крім того, позивач зазначає, що з часу смерті своєї матері та на момент звернення із позовною заяво до суду, відповідач [PERSON] , яка успадкувала 1/3 частину земельної ділянки площею 0,1417 га за адресою: [ADDRESS] та 1/3 частку у житловому будинку, загальною площею 100,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , чинить перешкоди у доступі до її частки житлового будинку та частки земельної ділянки. Згідно технічним паспортом, виготовленим станом на 14.07.2021 року, загальна площа житлового будинку складає 121,7 кв.м. Ізольовані житлові кімнати/приміщення в будинку, які у технічному паспорті позначені як 1-4 = 25,6 кв.м., 1-5 = 18,9 кв.м., 1-6 = 7,2 кв.м. Тому, позивач зазначає, що в даному випадку для забезпечення її права на володіння/розпорядження/проживання в спірному приміщенні необхідно встановити його порядок користування. На підставі вище наведеного, позивач просила суд встановити порядок користування житловим будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у користування позивача виділити ізольоване житлове приміщення/кімнату, яке позначене в технічному паспорті 1-4 = 25,6 кв.м., у користування відповідача виділити ізольоване житлове приміщення/кімнату, яке позначене в технічному паспорті 1-6 = 7,2 кв.м., в загальне користування залишити: веранда 1 = 6,9 кв.м., коридор 1-1 =9,9 м.кв., санвузол 1-2 = 7,0 кв.м., вітальня 1-3 кв.м. - 24,2 кв.м., житлова 1=5 = 18,9 кв.м., котельня 1-7 = 7,4 кв.м., кухня 1-8 = 14,6 кв.м. та стягнути понесенні судові витрати. 13.01.2023 року ухвалою Києво-Святошинського суду Київської області відкрито провадження у справі. Призначено підготовче засідання у справі. 24.04.2023 року третя особа [PERSON] через канцелярію суду зареєстрував позов до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про встановлення порядку користування приміщенням житлового будинку, усунення перешкод у користуванні житловим будинком, заборону вчиняти дії. Позов третьої особи обґрунтований тим, що [PERSON] є власником 1/3 частки в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Після смерті у 2016 році його бабусі [PERSON] , третя особа із самостійними вимогами отримав у спадок 1/3 частину земельної ділянки площею 0,1417 га за адресою: [ADDRESS] та 1/3 частку у житловому будинку, загальною площею 100,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Крім того, третя особа із самостійними вимогами зазначає, що за життя його бабусі та з часу смерті його бабусі, на момент звернення із позовною заяво до суду, відповідач [PERSON] , яка успадкувала 1/3 частину земельної ділянки площею 0,1417 га за адресою: [ADDRESS] та 1/3 частку у житловому будинку, загальною площею 100,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , чинить перешкоди у доступі до його частки житлового будинку та частки земельної ділянки. Згідно технічним паспортом, виготовленим станом на 14.07.2021 року, загальна площе житлового будинку складає 121,7 кв.м. Ізольовані житлові кімнати/приміщення в будинку, які у технічному паспорті позначені як 1-4 = 25,6 кв.м., 1-5 = 18,9 кв.м., 1-6 = 7,2 кв.м. На підставі вище наведеного, третя особа із самостійними вимогами просив суд встановити порядок користування житловим будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у користування третьої особи із самостійними вимогами виділити ізольоване житлове приміщення/кімнату, яке позначене в технічному паспорті 1-5 = 18,9 кв.м., у користування відповідача виділити ізольоване житлове приміщення/кімнату, яке позначене в технічному паспорті 1-6 = 7,2 кв.м., в загальне користування залишити: веранда 1 = 6,9 кв.м., коридор 1-1 =9,9 м.кв., санвузол 1-2 = 7,0 кв.м., вітальня 1-3 кв.м. - 24,2 кв.м., житлова 1=5 = 18,9 кв.м., котельня 1-7 = 7,4 кв.м., кухня 1-8 = 14,6 кв.м. та стягнути понесенні судові витрати. 25.04.2023 року ухвалою Києво-Святошинського суду Київської області постановлено прийняти до провадження та спільного розгляду з позовними вимогами [PERSON] позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про встановлення порядку користування приміщенням житлового будинку, усунення перешкод у користуванні житловим будинком, заборону вчиняти дії. 25.04.2023 року третя особа із самостійними вимогами [PERSON] через канцелярію суду зареєстрував заяву, в якій просив суд здійснювати розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі. 07.08.2023 року ухвалою Києво-Святошинського суду Київської області постановлено закрити підготовче провадження у справі. Справу призначити до розгляду по суті. 23.10.2023 року сторони та треті особи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялися належним чином. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За письмовою згодою позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наведених нижче підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.08.2021 року вбачається, що за позивачем [PERSON] зареєстровано право власності на 1/3 житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.08.2021 року вбачається, що за третьою особою із самостійними вимогами [PERSON] зареєстровано право власності на 1/3 житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Згідно технічним паспортом, виготовленим станом на 14.07.2021 року, загальна площа житлового будинку за адресою: [ADDRESS] складає 121,7 кв.м. Ізольовані житлові кімнати/приміщення в будинку, які у технічному паспорті позначені як 1-4 = 25,6 кв.м., 1-5 = 18,9 кв.м., 1-6 = 7,2 кв.м. У відповідності до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом; якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. У відповідності до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. З матеріалів справи вбачається, що для визначення можливих варіантів визначення порядку користування житловим будинком з надвірними будівлями та земельною ділянкою відповідно до часток співвласників, з урахуванням фактичного користування будинком, вимог нормативно-правових актів сторони та треті особи не заявили клопотання щодо призначення судової будівельно-технічної експертизи. Пунктом 4 частини 5 статті 12 ЦПК України визначено, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Як визначено у ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває упровадженні, зокрема, суду. Згідно вимог ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. В п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» роз`яснено, що для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, призначає експертизу, коли необхідність експертного висновку випливає з обставин справи і поданих доказів. За положеннями ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Нормами ст. 76, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням того, що позивач та третя особа із самостійними позовними вимогами не надали суду належних, достатніх та допустимих доказів, якими підтверджується можливість визначити порядок користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] та варіанти такого користування, не пред`явили витяг про право власності на 1/3 на житловий будинок станом на 2023 рік, будь-яку документацію на земельну ділянку станом на 2023 рік, не надали взагалі доказів того, що відповідач [PERSON] також володіє 1/3 житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Крім того, суд зауважує, що як позивачем [PERSON] , так і третьою особою із самостійними вимогами [PERSON] ставляться вимоги про виділення у їх користування кімнат, розмір яких більше ніж у три рази перевищує розмір кімнати, яку вони просять виділити у користування відповідача. Питання про матеріальну компенсацію та згоду відповідача на таку компенсацію у позові не відображають. Тому, при вирішення даного спору, суд прийшов до переконання про повну відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] та позовних вимог третьої особи [PERSON] , так як позивач та третя особа із самостійними вимогами надали застарілі витяги про право власності (зроблені за два роки до пред`явлення позову), не надали доказів, що відповідач володіє 1/3 частини спірного житлового будинку, не заявили клопотання про проведення експертизи, яка дала б можливість суду визначити способи поділу спірного житлового будинку у користування відповідно до частки кожного співвласника, не обґрунтували належними та допустимими доказами факт того чому у користування відповідача суд має виділити у три рази меншу кімнату, якщо в позові позивачем та третьою особою із самостійними вимогами вказується, що відповідач також володіє 1/3 частко житлового будинку. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Щодо розподілу судових витрат. Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір позивачу та третій особі із самостійними вимогами не відшкодовується. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed