Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до Київської міської ради, третя особа Друга київська державна нотаріальна контора Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування та просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири номер [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . В обґрунтування позову зазначає, що є спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , якій належала на праві приватної спільної (сумісної або часткової) власності частина квартири номер [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням (наказом) Сектору приватизації Московської районної державної адміністрації від 16.11.1993 року №5017, записаного в реєстрову книгу за №4958 від 24.11.1993 року. Позивач звернулась із заявою про прийняття спадщини до Другої київської державної нотаріальної контори Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), однак постановою від 06 липня 2023 року нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину з причини відсутності правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності спадкодавця на нерухоме майно. Як вказує позивач, інших спадкоємців, які б прийняли спадщину після смерті [PERSON] немає, а спірна квартира знаходиться на території м. Київ, тому належним відповідачем по даній справі є Київська міська рада. На запит до КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», останне надало копію свідоцтва про право власності на житло, виданого 16.11.1993 року згідно з розпорядженням (наказом) Сектору приватизації Московської районної державної адміністрації від 16.11.1993 року №5017, записаного в реєстрову книгу за №4958 від 24.11.1993 року, згідно з яким власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності. З огляду на зазначене, позивач маю право успадкувати та оформити нерухоме майно, що належало за життя [PERSON] , однак через відмову нотаріуса позбавлена можливості здійснити це в позасудовому порядку. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 27.09.2023р. відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] , постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 24.01.2024р. закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду. Відповідач у підготовче засідання та засідання з розгляду справи по суті не з`явився. Суд не повідомлений про причини неявки відповідача. До суду письмовий відзив на позовну заяву не надходив. Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, судом встановлено наступне. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] у віці 65 років, про що 15.11.2022р. складено відповідний актовий запис №21664, місце смерті Україна, Київ. Зазначене вбачається із свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) 15.11.2022р. З матеріалів справи вбачається, що позивач є сестрою померлої [PERSON] . З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06.07.2023р. вбачається, що згідно з матеріалами справи спадкоємицею за законом є сестра померлої - [PERSON] , [INFO] , місце проживання якої зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків [NUMBER] , яка 06.07.2023 року звернулась до Другої київської державної нотаріальної контори із заявою видати свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири номер [ADDRESS] . Однак, вказаною постановою позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину законом на квартиру номер номер [ADDRESS] після смерті її сестри - померлої [INFO] [PERSON] , у зв`язку з тим, що вона не надала нотаріусу документи, що посвідчують право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно копії свідоцтва про право власності на житло, виданого 16.11.1993 року згідно з розпорядженням (наказом) Сектору приватизації Московської районної державної адміністрації від 16.11.1993 року №5017, записаного у реєстрову книгу за №4958 від 24.11.1993 року, квартира [ADDRESS] на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності належить є [PERSON] та [PERSON] . Судом встановлено, що після смерті [PERSON] інші спадкоємці за законом чи заповітом до Другої київської державної нотаріальної контори не звертались. Відповідно до ст.ст. 1217, 1218 Цивільного Кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч. 1 ст. 1269 Цивільного кодексу України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1266 Цивільного кодексу України племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Згідно статті 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину. За матеріалами справи позивач є спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] . Інших спадкоємців немає. Разом з тим отримати свідоцтво про право на спадщину не може, оскільки на момент звернення до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини були відсутні документи, які б засвідчували право власності спадкодавця [PERSON] на 1/2 квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст.16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У статті 316 цього Кодексу зазначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Таким чином, спадкуванню підлягає майно, яке належало спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Отже, враховуючи те, що позивач прийняв спадщину, є спадкоємцем майна померлої за законом, вона не має можливості оформити в установленому законом порядку спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, оскільки відсутній оригінал правовстановлюючого документу на квартиру, що є перешкодою для набуття права нею власності на об`єкт нерухомого майна в порядку спадкування шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно в нотаріуса після винесення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, тому за нею, як спадкоємцем, слід визнати право власності на спадкове майно. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved