Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-09 00:00:00

21 листопада 2023 року в суд надійшла позовна заява [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Батраков М.Ю., до [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Степаненко А.Т., про стягнення суми боргу за розпискою. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 26.10.2021 року [PERSON] отримала в позику від [PERSON] грошові кошти в сумі 2400 доларів США, що у гривневому еквіваленті на день подання позову становить 86734,56 грн. Факт отримання відповідачкою підтверджуються власноруч складеною та підписаною нею розпискою від 26.10.2021 року, згідно з якою [PERSON] зобов`язується повернути позивачу позику в розмірі 2400 доларів США до 26.10.2022 року. В подальшому відповідачка частково виконала своє зобов`язання, повернувши [PERSON] 1000 доларів США, що підтверджується розпискою позивача від 19.09.2023 року. [PERSON] своїх зобов`язань згідно розписки не виконала в термін, а тому [PERSON] неодноразово звертався до неї з усною вимогою про повернення йому решти суми боргу в розмірі 1400 доларів США. У зв`язку з тим, що на сьогоднішній день борг перед позивачем не погашено, [PERSON] просить стягнути із відповідачки 1400 дол. США, що на момент подання позовної заяви становить 50595,16 грн., а також 1073,60 грн. судового збору та 6710 грн. витрат на правову допомогу. Ухвалою суду від 21.11.2023р. відкрито спрощене позовне провадження у справі із викликом (повідомленням) сторін, надано строк учасникам справи для подачі заяв по суті справи та призначено судове засідання на 19 грудня 2023 року о 10 год. 00 хв., яке відкладено на 27 грудня о 14 год. 00 хв. 12 грудня 2023 року представником відповідача [PERSON] подано відзив, у якому зазначено, що відповідач не визнає позовні вимоги в повному обсязі, бо вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне. Так, адвокат Степаненко А.Т. вказав, що проста письмова форма обов`язкова для договору позики у випадках, зокрема, якщо сума договору позики перевищує десятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходу громадян, тобто 170 грн. Враховуючи той факт, що сума грошових коштів, а саме 2400 доларів США заявлена позивачем як предмет договору значно перевищує 170 грн., договір позики між сторонами повинен був укладатися в письмовій формі. Однак, як стверджує представник відповідачки, такого договору в матеріалах справи немає. Разом з тим, вказує, що позивачем на підтвердження права вимоги надана лише розписка від відповідача, яка підтверджує факт отримання позичальником коштів. Також, відповідач наголошує, що дата повернення коштів у розписці була проставлена формально до 26.10.2022 року, оскільки позивач на той час не наполягав на поверненні коштів саме в цей період. У подальшому, у зв?язку із введенням на території України воєнного стану та складними сімейними обставинами, а саме втратою відповідачкою роботи за кордоном (тривалий час працювала в Італійській Республіці) після перенесеної хвороби COVID-19 з ускладненнями та тривалим відновленням здоров?я, що також вимагало чимало матеріальних ресурсів, повернення вищевказаної суми коштів відтермінувалось, але позивач ставився до того з розумінням, коштів не вимагав та не заперечував щодо передання залишку частинами зручними для відповідачки. Визнав, що [PERSON] повернула [PERSON] 1000 дол.США. Адвокат Степаненко А.Т. вважає, що грошове зобов`язання по договору позики має бути виконане у гривнях. За згодою сторін в договорі позики може бути визначений грошовий еквівалент в іноземній валюті. У цьому випадку, сума, що підлягає сплаті, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок не встановлено договором або законом. Відповідач не погоджується з наданим позивачем у позовній заяві розрахунком суми залишку за курсом НБУ станом на 20.11.2023 року, оскільки такий суперечить вимогам закону та п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року №14. Зважаючи на вищенаведене, представник відповідача висновує, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді істотні умови договору позики і [PERSON] порушені права [PERSON] , а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Також просив відмовити у стягненні з відповідачки понесених позивачем судових витрат, не висловлюючи при цьому свою позицію щодо розміру та обгрунтованості таких витрат. 26 грудня 2023 року адвокат Батраков М.Ю. подав відповідь на відзив, у якій зазначив, що не погоджується із доводами сторони відповідача, оскільки боргова розписка є підтвердженням як факту укладення договору позики зі всіма його істотними умовами, так і отримання боргових коштів [PERSON] . Наявний в матеріалах справи оригінал боргової розписки свідчить про існування невиконаного зобов`язання, відтак представник позивача просив задоволити позов в повному обсязі та стягнути із відповідачки понесені позивачем судові витрати. 03 січня 2024 року адвокат Степаненко А.Т. подав заперечення на відповідь на відзив, у якому навів аналогічні доводи тим, що були зазначені у відзиві від 12.12.2023 року, та просив не поновлювати представнику позивача строк для подання відповіді на відзив у зв`язку із недоведенням поважності причин пропуску 5-денного терміну для подання відповіді на відзив. Представник відповідача зауважив, що адвокат Батраков М.Ю. лише посилається на перебування на лікарняному як підставу для поновлення пропущеного строку без надання відповідних підтверджуючих документів. 10 січня 2024 року представник позивача надав документи на підтвердження поважності причин пропущення строку для надання відповіді на відзив, зокрема, заключення ЛКК № 450 від 25.12.2023 року. Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Оскільки адвокат Батраков М.Ю. підтвердив відповідними доказами поважність причин пропуску строку для подання відповіді на відзив, суд вважав за можливе поновити йому даний строк та прийняти до розгляду відповідь на відзив від 26.12.2023 року. Сторони по справі, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце проведення судового засідання, в таке засідання не з`явилися. При цьому, представники сторін 10.01.2024 року подали заяви про проведення судового розгляду за їх відсутності та відсутності сторін по справі, при цьому не змінюючи своїх позицій щодо заявлених позовних вимог та процесуальних витрат. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги положення ст. 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про проведення судового засідання у відсутності учасників справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив що 26 жовтня 2021 року [PERSON] отримано в борг від [PERSON] грошові кошти на загальну суму 2400 доларів США, що підтверджується розпискою від 26.10.2021 року. Строк повернення позики визначено сторонами до 26.10.2022 року (а.с. 10). Згідно зі ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Так, [PERSON] у відзиві її представника на позов фактично визнала, що 26.10.2021 року надала позивачу вищевказану розписку і між ними існували саме відносини позики. Також, як вбачається із боргової розписки та визнається сторонами по справі, 19.09.2023 року [PERSON] повернула [PERSON] кошти в сумі 1000 доларів США, про що позивач зробив відмітку на розписці (а.с. 10). Судом встановлено, що на сьогоднішній день залишок заборгованості відповідачки перед позивачем за розпискою від 26.10.2021 року становить 1400 доларів США, що на дату подання позовної заяви еквівалентно 50595,16 грн. Разом з тим, адвокат Степаненко А.Т. вважає, що строк виконання за договором позики між сторонами не настав, оскільки [PERSON] та [PERSON] лише формально вказали дату 26.10.2022 року як останній день виконання зобов`язання. Проте суд не погоджується із даними доводами сторони відповідача, з огляду на те, що свобода договору є одним з основоположних принципів сучасного цивільного права. У ч. 1 ст. 627 ЦК України зазначено, що сторони, відповідно до ст. 6 цього Кодексу, є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін та погоджені ними, а також умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Таким чином, під час укладення договору сторони є вільними у виборі умов договору, на власний розсуд та за взаємною згодою визначають умови, порядок розрахунків і платежів. Отже, [PERSON] добровільно погодила кінцевий строк повернення позикових коштів 26.10.2022 року і пред`явлення позивачем вимог про повернення йому решти боргу 20.11.2023 року спростовує доводи представника відповідачки про існування домовленості між сторонами щодо повернення решти коштів у зручний для [PERSON] спосіб та час. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). [PERSON] не підтвердила жодними належними та допустимим доказами існування між сторонами іншої домовленості щодо строків та порядку повернення позики, ніж та, яка закріплена у борговій розписці від 26.10.2021 року. Так, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу). Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. [PERSON] , підписавши розписку про отримання від [PERSON] 2400 доларів США, фактично підтвердила укладення з ним договору позики на визначених у розписці умовах. При цьому, суд відхиляє доводи представник відповідача щодо недотримання сторонами письмової форми при укладенні договору позики, оскільки за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. У\~постанові від 09.08.2023 №755/16831/19\~Верховний Суд зазначив, що розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми. Розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Суд також вважає помилковими доводи адвоката Степаненка А.Т. щодо неможливості\~стягнення боргу\~на підставі\~борговорозпискив іноземній валюті зогляду на наступне. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у справах № 14-134цс18 від 04 липня 2018 та №373/2054/16-ц від 16.01.2019. Отже, як укладення так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема, позики не суперечить чинному законодавству. Суд відхиляє доводи сторони відповідача про те, що при стягненні заборгованості, навіть за наданим в іноземній валюті договором позики, суму боргу у резолютивній частині рішення суду необхідно визначати у національній валюті - гривні - із зазначенням її грошового еквіваленту в іноземній валюті. Так, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, у той час як обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. \~ \~ \~ \~Випадки і порядок використання іноземної валюти передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» і Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. У статті 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. \~ \~ \~ \~Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. \~ \~ \~ \~Таким чином гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, при цьому відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути таку ж суму грошових коштів, тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка ним отримана. \~ \~ \~ \~За таких обставин як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству і суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. \~ \~ \~ \~Відповідні висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16, одночасно відступивши від зазначеної у постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 правової позиції Верховного Суду України про те, що незалежно від валюти боргу валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання, є національна валюта України - гривня. \~ \~ \~ \~Крім того, у цій постанові Великої Палати Верховного Суду, а також у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14 вказано, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. Тому, у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні, стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. \~ \~ \~ \~За таких обставин посилання у відзиві та запереченні на відповідь на відзив на неможливість стягнення боргу у доларах США є безпідставними і відхиляються судом. Еквівалент курсу НБУ при поданні позовноїзаяви впливає лише на розмір сплаченого судового збору. Так, при поданні позовної заяви 21.11.2023 року позивачем було визначено еквівалент у гривні з урахуванням курсу НБУ від 20.11.2023 року у розмірі 36,1394 грн. за 1 дол. США та сплачено мінімальний розмір судового збору в сумі 1073,60 грн. Хоча курс НБУ 21.11.2023 року відрізняється від курсу НБУ 20.12.2023 року і становить 36,0496 грн. за 1 дол. США, дана різниця жодним чином не впливає на розмір судового збору, що підлягав сплаті позивачем. Зважаючи на викладене вище, невиконання відповідачкою умов договору позики від 26.10.2021 року щодо повернення решти коштів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити у повному обсязі та стягнути з [PERSON] на користь позивача суму боргу за розпискою в розмірі 1400 доларів США, яка на день ухвалення рішення еквівалентна 53 515, 42 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Встановлено, що при зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 1073,60 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір. Як вбачається з матеріалів справи, позивач поніс витрати на правову допомогу, що підтверджується квитанцією №1 (05/0-01) від 05.10.2023р. на загальну суму 6710 грн. (а.с.15), ордером на надання правової допомоги №1072076 (а.с.16), договором про надання правової допомоги №05/10-01 від 05.10.2023 року з додатками до нього (а.с.11-14). При цьому, сторона відповідача, яка отримала документи на підтвердження понесення позивачем процесуальних витрат, ні у відзиві на позовну заяву, ні у запереченні на відповідь на відзив не подавала жодних заперечень з приводу розміру та обґрунтування заявлених адвокатом Батраковим М.Ю. витрат на надання правової допомоги. З огляду на вищенаведене, із [PERSON] на\~користь [PERSON] підлягають стягненню витрати на оплату послуг адвоката в розмірі 6710,00 грн. На підставі ст. ст. 11, 14, 368, 526, 530, 536, 544, 546, 549, 612, 625, 1046-1050 ЦК України та

Outcome: approved