Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-17 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом (з урахуванням уточнених позовних вимог) до відповідачів [PERSON] , [PERSON] у якому просить: -визнати договір купівлі-продажу транспортного засобу від 26.04.2023 № 1248/202023/3785696, укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо транспортного засобу Volkswagen Passat, 2007 року випуску, колір сірий, VIN [NUMBER] недійсним та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на вказаний транспортний засіб; -визнати спільною частковою власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , з рівними частками на транспортний засіб Volkswagen Passat, 2007 року випуску, колір сірий, VIN [NUMBER] та поділити його шляхом визнання за [PERSON] права приватної власності на вказаний транспортний засіб, припинивши право власності [PERSON] у відповідній частині вказаного майна із стягненням з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації у розмірі частини від вартості предмету поділу; -стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору за подання позову у розмірі 2147,20 грн, за подання заяви про забезпечення доказів у розмірі 547,54 грн., за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 547,54 грн., витрати на проведення транспортно-товарознавчого дослідження у розмірі 4000,00 грн., витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 38000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] та [PERSON] з 21.07.2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірвано. У період шлюбу у жовтні 2022 року ними було придбано автомобіль Volkswagen Passat 2007 року випуску, VIN [NUMBER] . При придбанні автомобіля право власності зареєстровано за відповідачем [PERSON] 26.04.2023 відбулася перереєстрація (продаж) автомобіля на ім`я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Позивач згоди на продаж автомобіля не надавала, про такий правочин не була обізнана. Даний правочин було вчинено з метою вчинення перешкод у поділі вказаного транспортного засобу між подружжям, тому він має бути визнаний недійсним. Крім того, виходячи із засад рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, вважає що спірний транспортний засіб, як неподільна річ має бути визнаним спільною частковою власністю подружжя та поділений шляхом визнання за [PERSON] права приватної власності на вказаний транспортний засіб, припинивши право власності [PERSON] у відповідній частині вказаного майна із стягненням з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації у розмірі частини від вартості предмету поділу. Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, у відзивах на первісну та уточнену позовні заяви представник відповідача [PERSON] адвокат Грубар А. Л. зазначив, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами того, що спірний автомобіль незаконно вибув із володіння відповідача та те, що набувач знав або міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі і те, що продавець (відповідач) не мав права відчужувати майно, що може свідчити про недобросовісність набувача, тому відсутні підстави для задоволення позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу. Щодо іншої частини позовних вимог вказує, що 21.07.2018 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Через декілька років після укладення шлюбу, спільне життя подружжя стало неможливим, з серпня 2022 року шлюбні відносини фактично припинились та подружжя почало мешкати окремо. На даний час шлюб розірвано. З посиланням на акт про встановлення факту проживання від 12.06.2023, вказує, що відповідач [PERSON] проживав у [ADDRESS] десантно-штурмової бригади у період з 05.09.2022 по 12.06.2023, тобто окремо від позивачки. У той час, коли подружжя проживало окремо та фактично припинили шлюбні відносини, [PERSON] 07.10.2022 придбав за власні кошти спірний транспортний засіб. У період з 2016 по 2022 роки включно він отримав дохід у розмірі 1373462,00 грн. за який придбав вказаний автомобіль. Вказує на те, що сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки транспортний засіб був придбаний [PERSON] за його особисті кошти, тому відсутні підстави для задоволення позову, а твердження позивачки про те, що транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя є помилковим, з огляду на що просить відмовити у задоволенні позову. У відповіді на відзив позивач [PERSON] сравить під сумнів додані до відзиву на позовну заяву докази щодо проживання [PERSON] по вул. 80-ї десантно-штурмової бригади у м. Кривому Розі, оскільки акт проживання був складений сусідами [PERSON] , з якими він має дуже гарні відносини. Крім того даний акт був затверджений 13.06.2022 головою вуличного комітету, як єдиною сторонньою для відповідача особою, яка не була присутня під час складання акту. Щодо реєстрації відповідача за вказаною адресою, зазначає, що витяг з реєстру територіальної громади підтверджує факт реєстрації особи за адресою, а не факт її проживання. Місце проживання відповідача за вказаною адресою було здійснене лише 08.06.2012 року, але відповідач не вказує, що проживав з позивачем з 2018 по 2022 роки у тому числі за іншою адресою. Зазначає, що дійсний час припинення стосунків між подружжям мав місце з середини листопада 2022 року, тобто після того як було придбано спірний автомобіль (07.10.2022). Позивач у відповіді на відзив наголошує на тому, що під час перебування у шлюбі з відповідачем вона самостійно вела домашнє господарство, робила все, аби відповідач міг працювати та заробляти кошти, ефективність праці відповідача була забезпечена взяттям позивачем на себе побутових обов`язків. Крім того у період 2018 2023 років позивач отримала дохід у розмірі 331568,79 грн. для сім`ї [PERSON] . Станом на момент придбання предмету поділу (07.10.2022) відповідач використовував у тому числі і грошові кошти, які він зміг накопичити, перебуваючи у шлюбних відносинах з позивачем. Вказує, що після відчуження автомобіля на користь своєї матері, відповідач [PERSON] продовжує користуватись автомобілем у власних цілях. З наведених підстав просить задовольнити позовні вимоги. У запереченнях представник відповідача [PERSON] адвокат Грубар А. Л. вказує, що договір купівлі-продажу спірного транспортного засобу був укладений саме відповідачем [PERSON] , хоча і у період шлюбу та став підставою для реєстрації права власності на це майно за ним саме через згоду позивача, що кошти, витрачені на придбання автомобіля належать відповідачу. Отримання позивачем доходу не свідчить про використання цих коштів в інтересах сім`ї або на придбання спірного транспортного засобу. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою суду від 30 травня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 15 червня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів. Ухвалою суду від 20 червня 2023 року за заявою [PERSON] забезпечено позов, шляхом накладення арешту на транспортний засіб Volkswagen Passat, 2007 року випуску, колір сірий, VIN: [NUMBER] , що належить на праві приватної власності [PERSON] , заборонивши відчуження указаного транспортного засобу. У судовому засіданні позивач [PERSON] , та її представник адвокат Щербань В.С. підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у заявах по суті справи. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] адвокат Грубар А. Л. заперечив проти задоволення усіх позовних вимог в цілому. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду повідомила, що вона знайома із подружжям [PERSON] . Їй відомомо, що пожружжя придбало автомобіль у жовтні 2022 року, про що їй повідомила [PERSON] , яка хвалилась їй придбаним автомобілем, демонструвала його фото та спільні фото з чоловіком на фоні придбаного автомобіля. Їй також відомо, що чловік [PERSON] автомобілем забирав з роботи позивачку. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Як установлено судом та не оспорюється учасниками процесу, згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів, 07.10.2022 року проведено реєстрацію транспортного засобу марки Volkswagen Passat, 2007 року випуску, колір сірий, VIN [NUMBER] на ім`я [PERSON] . 26 квітня 2023 року була здійснена перереєстрація (продаж) вказаного транспортного засобу на ім`я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 26 квітня 2023 року № 1248/2023/3785696, оформленого ТСЦ МВС № 1248 в Дніпропетровській області. Згідно із статтею 60\~Сімейного кодексу\~України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, статтею 60\~Сімейного кодексу\~України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18. Під час розгляду даного спору судом встановлено придбання спірного транспортного засобу у період шлюбу за спільні кошти подружжя, оскільки як встановлено судом на час придбання автомобіля подружжя проживало разом, вело спільне господарство, використовувало автомобіль для задоволення спільних потреб. Дані обставини підтверджуються дослідженими під час судового розгляду доказами, зокрема індивідуальними відомостями про застраховану особу (форма ОК-5) кожного з подружжя, їх спільними фото з автомобілем, показами свідка. Таким чином на спірне рухоме майно поширюється правовий режим спільного сумісного майна подружжя. Щодо позовних вимог в частині визнання правочину недійсним та ефективності такого способу захисту суд зазначає наступне. Статтями 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і повинен бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вирішуючи питання про недійсність правочину судам необхідно враховувати, що згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено, зокрема, право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено. Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно. Крім того, у розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права. Разом з тим, вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, суд приймає до уваги правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21), де зазначено, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (пункт 8.67)). В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого. Велика Палата Верховного Суду вказала, що не є ефективним способом захисту позов про визнання договору недійсним у разі, якщо особа має на меті отримати лише еквівалент вартості своєї частки у спільному майні, оскільки такий спосіб захисту не захищає та не відновлює в результаті її порушене право в той спосіб, який вона обрала. З огляду на зміст заявлених позовних вимог вбачається, що позивач у даному спорі, не дивлячись на заявлені вимоги в тому числі щодо визнання договору недійсним, ставить за мету отримати вартість своєї частки у спільному майні подружжя, заявляючи відповідні вимоги, та в подальшому не претендує на право власності на спірне майно. Щодо позовних вимог в частині компенсації за належну частку у спільному майні подружжя суд зазначає наступне. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) зауважила, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України, з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Інакше кажучи, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Саме до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), та у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21). Сторони правочинів повинні діяти добросовісно й у випадку порушення цього обов`язку вони позбавляються захисту (стаття 13 ЦК України). Зазначене свідчить, що відчуження одним із подружжя спільного подружнього майна за ціною, нижчою за ринкову вартість цього майна, без згоди на таку вартість іншого з подружжя є порушенням права цього подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни, а також є проявом недобросовісності відчужувача, що позбавляє останнього права виплатити компенсацію саме у визначеному договором розмірі. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно. При цьому вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним з подружжя проти волі іншого. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Він є сталим при вирішенні вказаного правового питання у спірних правовідносинах, тому Велика Палата Верховного Суду у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) підстав для відступу від нього не знайшла. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Згідно з частинами першою, другою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині четвертій статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до частини першої статті 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Частинами другою, третьою статті 65 СК України також передбачено, що дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Згідно з частиною четвертою статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною третьою статті 216 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, встановлено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 зазначила, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Відповідачі не спростували презумпцію права спільної сумісної власності на спірний автомобіль, на застосуванні якої наголошувала позивач [PERSON] . При цьому суд також враховує, що теперішній власник автомобіля [PERSON] є матір`ю [PERSON] , а тому очевидно, що сторони договору діяли недобросовісно, зокрема знали про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Таким чином судом установлено, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю [PERSON] і [PERSON] та вибув з володіння позивача, як одного із співвласників, не з її волі, на підставі недійсного правочину. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19 квітня 2023 року у справі № 523/17463/16-ц (провадження № 61-15054св21). Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, беручи до уваги мету заявленого позову, а саме отримання позивачем вартості своєї частки у спільному майні подружжя, на підставі аналізу положень нормативно-правових актів, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов переконання про наявність підстав для часткового задоволення позову у спосіб визнання спірного автомобіля спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , припинивши право власності [PERSON] на 1/2 частку транспортного засобу, стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості частки рухомого майна у сумі 122127,82 грн. та про відмову у задоволенні решти позовних вимог. Визначаючи розмір компенсації позивачу, суд посилається на висновок експерта № 131/23 транспортно-товарознавчої експертизи по визначенню ринкової вартості, який міститься у матеріалах справи, відповідно до якого ринкова вартість спірного автомобіля на момент проведення експертизи (02.08.2023) складає 244255,63 грн. На думку суду, такий спосіб захисту порушених прав є оптимальним за обставин цієї справи з огляду на мету заявленого позову, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21). Інші доводи учасників справи не спростовують висновків суду по даній справі. При цьому, суд враховує, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29). На переконання суду, питання, які можуть вплинути на результат розгляду справи, судом було розглянуто та надано їм оцінку у повній мірі. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд зазначає наступне. Право на правничу допомогу в Україні гарантованост.59 Конституції Українитаст. 15 ЦПК України. При визначенні суми відшкодування на правову допомогу адвоката суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі\~ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої\~статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI«Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~(далі\~Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги\~домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VIвстановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої\~статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137\~ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої\~статті 141 ЦПК України\~при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141\~ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, суд приходить до висновку, що\~ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПКУкраїни законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту статей\~10,\~11,\~12,\~13\~ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша\~статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Це підтверджується і такими нормами\~ЦПК України. Відповідно до частини першої\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої\~статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Суд, приймає до уваги положення частини третьої статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню. При вирішенні питання щодо певних видів правничої допомоги адвокатів враховується як пов`язаність їх з розглядом справи, обґрунтованість та розумність визначення у контексті обсягу заперечень, наданих протилежною стороною. Враховуючи особливості предмета спору, який розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, беручи до уваги заперечення іншої сторони щодо відшкодування витрат на правову допомогу адвоката, суб`єктний склад правовідносин, а також характер виконаної адвокатом роботи та критерій розумності її розміру, суд вважає, що заявлені позивачем до відшкодування судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 38\~000,00 є не співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, такі витрати не відповідають критерію їх реальності, розумності їхнього розміру. На переконання суду справедливим розміром відшкодування позивачу фактично понесених витрат на професійну правничу допомогу у цій справі за рахунок відповідача [PERSON] є сума 6000,00 грн. Крім того, згідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частинами першою, другою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Крім іншого, позивачем заявлено вимоги про відшкодування судових витрат по сплаті судового збору за подання позову у розмірі 2147,20 грн, за подання заяви про забезпечення доказів у розмірі 547,54 грн., за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 547,54 грн., витрати на проведення транспортно-товарознавчого дослідження у розмірі 4000,00 грн. які суд, з урахуванням часткового задоволення позову, задоволення заяви про забезпечення позову та відмови у задоволенні заяви про витребування доказів, з урахуванням приписів частини треьої статті 141 ЦПК України, вважає можливим задовольнити частково у спосіб стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача судових витрат по сплаті судового збору у сумі 1073,60 грн. за подання позовної заяви та 536,80 грн. за подання заяви про забезпечення позову, та 4000,00 грн. витрат, пов`язаних з проведенням транспортно-товарознавчої експертизи по визначенню ринкової вартості транспортного засобу. Згідно частин сьомої, восьмої статті 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. Враховуючи викладене, суд вважає необхідним продовжити дію заходів забезпечення позову згідно ухвали суду від 20 червня 2023 року протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.

Outcome: approved