Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-23 00:00:00

17.02.2023 року позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва до відповідача з позовом , в якому просить виділити у користування [PERSON] та припинити право спільної сумісної власності подружжя на майно, а саме: транспортний засіб марки BMW модель X1, білого кольору, номер кузова [NUMBER] , 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] - 277 887, 50 грн. як компенсацію вартості 1/2 частки майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме: 1/2 частка вартості транспортного засобу марки BMW модель X1, білого кольору, номер кузова [NUMBER] , 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] - складає 555 775 грн. : 2 = 277 887, 50 грн.; стягнути судові витрати. В обґрунтування вимог посилається на те, що за час шлюбу за спільні кошти подружжям було придбане наступне майно, титульним володільцем якого є відповідач: транспортний засіб марки BMW модель X1, білого кольору, номер кузова [NUMBER] , 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Вказаний транспортний засіб фактично знаходиться в користуванні відповідача, тому він не може ним ані користуватись, ані розпоряджатись, що порушує його права та законні інтереси, як співвласника. Загальна вартість майна, що підлягає поділу складає 555 775 гривень. Ухвалою суду від 21.03.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі.У зв`язку з великою навантаженістю, призначити підготовче судове засідання . Ухвалою суду від 21 березня 2023 року, описку в якій усунуто ухвалою суду від 21.03.2023 року, вжито заходизабезпечення позовушляхом накладенняарешту на транспортний засіб марки BMW модель X1, білого кольору, номер кузова [NUMBER] , 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , який належить відповідачу. Ухвалою суду від 25.09.2023 рок узакрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Витребувано з РЕГІОНАЛЬНИЙ СЕРВІСНИЙ ЦЕНТР ГСЦ МВС В МИКОЛАЇВСЬКІЙ ОБЛАСТІ відомості щодо належності транспортного засобу марки BMW модель X1, білого кольору, номер кузова [NUMBER] , 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , за період з 13 жовтня 2021 року по теперішній час. Ухвалою суду про витребування доказів від 16 листопада 2023 року витребувано з з РЕГІОНАЛЬНИЙ СЕРВІСНИЙ ЦЕНТР ГСЦ МВС В МИКОЛАЇВСЬКІЙ ОБЛАСТІ відомості щодо належності всіх транспортних засобів [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] за період з 13 лютого 2021 року по 06 лютого 2023 року, а також надати (за наявності) завірені належним чином копії документів щодо набуття та відчуження вказаних транспортних засобів. Витребувано з РЕГІОНАЛЬНИЙ СЕРВІСНИЙ ЦЕНТР ГСЦ МВС В МИКОЛАЇВСЬКІЙ ОБЛАСТІ відомості щодо належності всіх транспортних засобів [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] за період з 10 квітня 2021 року по 06 лютого 2023 року. Відзиву на позов не надходило. Представник позивача адвокат Валешинський М.І. в підготовчому судовому засіданні вимоги позову підтримав в повному обсязі. Звернув увагу суду на те, що виписка по рахунку відповідачки не може слугувати належним доказом наявності у неї особистих коштів за вказаний період, оскільки в надходженні коштів , в тому числі від ї брата, не вказано призначення платежу. Зазнгачив, щзо сторони мали спільний бюджет та вели спільне господарство з початку реєстрації шлюбу і до вересня 2022 року, коли позивач виїхав за межі України. Спірний автомобіль був придбаний частково за кошти, отримані від продажу як дошлюбного автомобіля відповідачки, так і дошлюбного автомоблія позивача, а також на спільні кошти, акумульовані за період перебування у шлюбі. Спірний автомобіль був придбаний за еквівалент 14 000 доларів США. Представник відповідача адвокат Коваль О.В. просив про відмову у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що автомбіль придбаний відповідачкою за власні особисті кошти, які отримані нею за місцем роботи, в дарунок на особисті потреби від рідного брата [PERSON] , який надсилав їй значні суми, що підтверджується випискою по її картковому рахунку, а також на отримані від продажу дошлюбного автомобіля Фіат Бітл. Вони мали з позивачем окремий бюджет, кожен з подружжя мав свій власний автомобіль, спірний автомобліь ніколи не перебував у корситуванні позиваач та придбавася виключно для її потреб та користуванні. Про таке свідчить і той факт, що автомобіль був зареєстрований на її ім`я, хоча позивач не мав перешкод щодо реєстрації автомобіля на себе, також при укладенні договру купівлі--продажу автомобіля він не надавав свою згоду як подружжя. Звертає увагу суду на те, що позивач жодним чином не довів, що він мав кошти на придбання цього автомобіля чи надава певну суму коштів на його купівлю відповідачці. Отже, позивачем не доведено , що спірний автомобіль набув статусу спільного майна подружжя, тоді як наданими стороною відповідача доказами доведено, що майно придбано на власні особисті кошти відповідачки. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами статей 76-81 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). У статті 3 Кодексу встановлено, що сім`я створюється на підставі шлюбу та на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, серед яких визначено проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Кодексу та Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). У відповідності до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічна позиція міститься у Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29.05.2019 по справі № 522/19610/15-ц. За змістом частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Згідно зі статтею 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц, а також Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Сторонами не заперечується, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 жовтня 2021 року . З рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 16.02.2023 у справі №487/2973/22 про розрівання шлюбу між сторонами вбачається, що [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу 03.10.2022 року , зазначивши, що сторони шлюбних відносин не підтримують. 21 травня 2022 року [PERSON] зареєструвала право власності на спірний автомобіль. Як стверджує позивач, згідно даних сайту Авто.ріа середня ринкова вартість аналогічного автомобіля становить 555 775 грн. Сторонами не заперечується, що на час звернення до суду спірний автомобіль перебуває у власності та користуванні відповідачки. Матеріалами справи підтверлджується, що на теперішній час [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] на підставі Свідоцтва про укладення шлюбу від 30.03.2023 року. Як зазначає представник відповідачки, спірний автомобіль є особистою власністю [PERSON] , оскільки придбаний нею на кошти, отримані від брата у подарунок, а також від продажу належного їй автомобіля Фіат, якій належав їй до укладення шлюбу з позивачем. При цьому суд не може прийняти до уваги пояснення представника відповідача, щов виписка АТ КБ «ПриватБанк» за період з 01.09.2021 по 01.12.2021 та з 01.01.2022 року по 30.06.2022 року по надходженням по картці відповідачки [NUMBER] підтверджує, що автомобіль був придбаний на її кошти особисті. Наявні певні перерахування від [PERSON] за період до 2022 року без призначення платежу жодним чином не доводять, що вказані кошти були використані відповідачкою на придбання саме спірного автомобіля, а інші надходження є перерахуванням заробтіної плати ( що взагалі є спільним майном подружжя в силу положень ч.2 ст. 61 СК України) та інших незначних коштів від інших осіб . У власності відповідачки з 13.02.201 року по 22.01.2022 року перебував транспортний засіб Фольксваген Бітл. Як стверджує в обгрунтування своїїх заперечень відповідачка, ринкова варітість вкзаного атомобіля (згідно витягів з сайтк Авто.ріа) становить 13 900 доларів США. Згідно наданих на запит суду відмостей з РСЦ МВС в Миколаївській області, [PERSON] 22.01.2022 року продала [PERSON] автомобіль марки Фольксваген Бітл, р/н [NUMBER] за 120 000грн. Також в період з 05 травня 2022 року по 24 травня 2022 року [PERSON] , належав автомобіль Фольксваген Гольф, р/н [NUMBER] . В період з 10.04.2021 року по 05 травня 2022 року [PERSON] , належав автомобіль марки Ягуар ХЕ 1999, р\\н [NUMBER] . Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Зазначена норма не забороняє подружжю припинити право спільної сумісної власності подружжя на це майно і встановити право спільної часткової власності подружжя на нього відповідно до статті 64 СК України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину. Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину. З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Так, автомобільФольксваген Бітл, який був придбаний відповідачкою до укладення шлюбу з позивачем, остання продала 22.01.2022 року за 120 000 грн, що підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу . Після цього відповідачкою 05.05.2022 року був придбаний автомобіль Фольксваген Гольф Позивач також відчудив належний йому до укладення шлюбу автомобіль Ягуар , але 05.05.2022 року. Спірний автомобіль був придбаний 21 травня 2022 рок- тобто через 14 днів після відчуження позивачем власного автомобіля та через 119 днів після відчуження відповідачкою власного автомобіля. При цьому у період між продажем автомобіля Фольесваген Бітл та придбанням спірного атвомобіля нею був придбаний інший автомобіль - Фольксваген Гольф, який вона продала вже після купівлі спірного автомобіля БМВ. За такого, оскільки вказані автомобілі були відчужені в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та доказів того, що отриманими від їх продажу обидва з подружжя розпорядилися на власний розсуд та без погодження один з одним та використали кошти не на потреби сім`ї суду не надано, як само не надала відповідачка суду доказів того, що отримані від продажу автомобіля Фольксваген Бітл кошти вона використала виключно на придбання спірного автомобіля ( тим більше за умови придбання в цей період зовсім іншого автомобіля) - то не можна вважати спірний автомбіль БМВ таким, що набутий відповідачкою в період шлюбу, але за особисті кошти, отримані від продажу дошлюбного майна. Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Статтею 69 СК України передбачено право дружини і чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Так, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою, зокрема, уклавши договір про поділ майна, що є у спільній сумісній власності. Якщо об`єктом поділу є нерухоме майно, тоді такий договір укладається у письмовій формі та підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню (частина друга статті 69 СК України). Поділ спільного майна подружжя означає припинення права спільної сумісної власності подружжя на це майно і виникнення на її основі приватної (роздільної) власності або спільної часткової власності подружжя. Поділ спільного майна може здійснюватися в добровільному порядку за рішенням самого подружжя або в судовому порядку за наявності між ними спору. Добровільний поділ майна подружжя передбачає наявність взаємної волі подружжя на припинення режиму спільної сумісної власності щодо належного їм майна. Сімейні відносини як вид цивільних правовідносин можуть бути врегульовані крім СК України іншими нормативно-правовими актами. Оскільки СК України допускає регулювання сімейних відносин за допомогою договору, то при укладенні, виконанні і розірванні такого договору можуть застосовуватися й норми ЦК України. Зокрема, стаття 355 ЦК України передбачає два види спільної сумісної власності осіб: спільна сумісна або спільна часткова. При поділі або виділі в натурі частки з майна, що перебуває в спільній сумісній власності, вважається, що частки в співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не передбачено договором або законом. Частина третя статті 368 ЦК України встановлює, що майно, набуте подружжям у шлюбі, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, або законом. Зазначені положення ЦК України збігаються з положеннями СК України щодо правового режиму спільного майна подружжя. СК України закріплює як право спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте подружжям під час шлюбу (стаття 60 СК України), так і право поділу цього майна (стаття 70), а також право подружжя на укладання між собою договорів щодо поділу цього майна (стаття 9, частина перша статті 65, частина друга статті 69 СК України). У статті 9 СК України законодавець закріпив право подружжя на укладення між собою сімейних договорів. При цьому подружжя може врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам СК України, інших законів та моральним засадам суспільства. Особи, які проживають однією сім`єю, також можуть врегулювати свої сімейні відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі. Такий договір є обов`язковим до виконання, якщо він не суперечить вимогам СК України, інших законів України та моральним засадам суспільства. У частині першій статті 65 СК України закріплено принцип розпорядження спільним майном подружжя за взаємною згодою. Також частина друга статті 69 СК України передбачає принцип розподілу майна подружжя за взаємною згодою. Згідно зі статтею 70 СК у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Зазначена норма не забороняє подружжю припинити право спільної сумісної власності подружжя на це майно і встановити право спільної часткової власності подружжя на нього відповідно до статті 64 СК України. Отже, майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, може бути поділено між ними як у рівних, так і в інших частках за взаємною домовленістю. Так, оскільки [PERSON] автомобіль, марки БМВ Х1, р\\н [NUMBER] був придбаний за договром від 21 травня 2022 року в період перебування у шлюбі з [PERSON] - то суд погоджується з твердженням позивача , що цей об`єкт набув статусу спільного сумісного майна подружжя. Позивачем надано витяги з веб-сайтк Авто.ріа , згідно яких середня ринкова вартість аналогічного транспортного засобу станом на час подачі позову становить 555 775 грн . Жодних доказів на спросування вартості спірного атомобіля відповідачка суду не надала і на такі не посилалася (Звіту про оцінку ТЗ, Висновку експерта тощо), з огляду також на те, що автомобіль перебуває у її користуванні та власності, отже жодних перешкод щодо надання оцінки вказаного автомобіля до суду у відповідачки не було. При цьому суд зауважує, що доказів того, що спірний автомобіль відповідчка придбала за власні особисті кошти з огляду на вищевикладену позицію щодо презумпції спільного майна подружжя (яку відповідачка не спростувала) суду не надала. За такого вимоги позову щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію за 1/2 частку зазначеного автомобіля в розмірі 277 887,50 грн.- підлягають до задоволення. Також враховуючи враховуючи принцип розподілу майна подружжя в натурі та фактичний порядок користування цим майном - суд приходить до висновку про наявність підстав залишити у власності відповідачки вказаний автомобіль , в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнувши половину його варстості на користь іншого з подружжя- позивача у справі. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума судового збору, сплаченого при подачі позову, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: approved