Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-16 00:00:00

позивачі звернулись до суду із позовом до відповідачів про визнання незаконною та скасування ухвали Львівської міської ради №486 від 21 квітня 2016 року в частині передачі земельної ділянки у приватну власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по [ADDRESS] , кадастровий номер 4610137200:08:001:0085. Позов мотивує тим, що заявники є співвласниками багатоквартирного будинку [ADDRESS] , для обслуговування якого виділено земельну ділянку площею 0.0664 га. На протязі всіх років вони добросовісно користувались належною їм присадибною земельною ділянкою у межах відведеної земельної ділянки. Будь-яких змін по встановленні меж не здійснювали і жодних спорів з сусідами ніколи не мали. Однак, частинку відведеної земельної ділянки для обслуговування будинку самовільно зайняв мешканець сусіднього № 15 будинку [PERSON] . Пізніше їм стало відомо, що на підставі ухвали Львівської міської ради №486 від 21.04.2016р. передано в приватну власність земельну ділянку по [ADDRESS] кадастровий номер 4610137200:08:001:0085. Разом з тим, здобуті копії технічних паспортів присадибних ділянок по [ADDRESS] і [ADDRESS] , відрізняються в частині межі земельних ділянок, оскільки частина земельної ділянки на якій знаходяться належні позивачам господарські будівлі були передані у власність відповідачам. Тобто на момент виділення земельної ділянки відповідачам, вона була відведеною у користування позивачам та на ній були розташовані належні їм господарські будівлі. А отже орган місцевого самоврядування не мав правової підстави виділяти таку земельну ділянку відповідачам. Посилаючись на положення статтей 152 ЗК України, статтей 15, 16 та 391 ЦК України, просять позов задоволити. Ухвалою від 28 жовтня 2022 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі та розпочато підготовче провадження у справі. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2022 року витребувано: у Львівської міської ради (оригінал технічної документації із землеустрою для передачі у власність земельної ділянки у [ADDRESS] громадянам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] затвердженої на підстав ухвали Львівської міської ради від 21.04.2016 року №486 плану земельної ділянки; у Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» інвентаризаційну справу будинку [ADDRESS] та інвентаризаційну справу будинку [ADDRESS] . Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 20 березня 2023 року забезпечено докази шляхом витребуванням у Львівської міської ради оригінал технічної документації із землеустрою для передачі у власність земельної ділянки у [ADDRESS] громадянам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , затвердженої на підстав ухвали Львівської міської ради від 21.04.2016 року №486 плану земельної ділянки. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 26 вересня 2023 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до Львівської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання незаконною та скасування ухвали Львівської міської ради, та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі, надав аналогічні пояснення. Додатково зазначив, що будинок [ADDRESS] з балансу міської ради не знятий. Представник відповідачів в судовому засіданні проти позову заперечила. Заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до наступного висновку. У відповідності до положень частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем(чами) і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Ефективним способом захисту права неволодіючого власника майна до володіючого, на його думку, невласника є звернення з віндикаційним позовом, тобто з позовом про витребування майна. Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 2 листопада 2021 року у справі №925/1351/19. З матеріалів справи вбачається, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] . Треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] проживають та є власниками квартир [ADDRESS] . Товариство співвласників у цьому будинку не створено. Ухвалою Львівської міської ради від 21.04.2016 року №486 відповідачам передано у приватну власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] земельну ділянку по [ADDRESS] , кадастровий номер 4610137200:08:001:0085. Статтею 83 Земельного кодексу України встановлено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: a)усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; b)земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; с) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону. Згідно з ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відповідно до ст.116 Земельного кодексу України (далі - Кодекс), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Як вбачається із матеріалів справи Львівською міською радою рішень (ухвал) про передачу у власність чи надання в користування фізичним або юридичним особам земельної ділянки на [ADDRESS] не приймалось, що стверджується, зокрема, відповіддю Управління земельних ресурсів від 29.10.20221 року. Доводи позивачів про виділення для обслуговування будинку [ADDRESS] земельної ділянки площею 0.0664 га не відповідають дійсності, оскільки у радянські часи земельна ділянка не закріплялася для обслуговування будинку, а фіксувався розмір ділянки, на якому розміщений будинок і ділянка перебувала у обслуговуванні будинкоуправління (а.с.40). Таким чином, жодних доказів того, що позивачі на законних підставах набули право користування чи право власності на земельну ділянку, на якій розміщувався житловий будинок [ADDRESS] суду не надано. Також безпідставними є доводи позивачів про те, що на цій ділянці були розміщені їх господарські споруди не відповідаю фактичним обставинам справи і жодними доказами не підтверджені. На час приватизації квартири [ADDRESS] жодні господарські споруди не відносилися і у власність позивачам не передавалися. Також вбачається, що Львівською міською радою ухвалою від 21.04.2016 №486 "Про затвердження громадянам проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок і технічних документації із землеустрою, та передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок" передано громадянам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 387 кв.м (у тому числі площею 22 кв.м у межах червоних ліній) (кадастровий номер 4610137200:08:001:0085) на [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку (згідно з п. 20 додатку 1 до ухвали). Згідно витягу з Державного земельного кадастру про право власності, земельна ділянка по [ADDRESS] , кадастровий номер 4610137200:08:001:0085, на праві приватної власності належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . У відповідності до положень частини 3 та 5 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що власники квартир багатоквартирних будинків, житлових приміщень у гуртожитках можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку відповідно до закону. Користування закріпленою за приватизованим будинком прибудинковою територією здійснюється в порядку і на умовах, передбачених Земельним кодексом України. У відповідності до положень статті 42 ЗК України визначено правове положення земельних ділянок багатоквартирних житлових будинків. Зокрема, земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації. Відповідно до положень ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У пункті 114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі №761/45721/16-ц (провадження №14-122цс20) зазначено: «Велика Палата Верховного Суду погоджується з позивачкою в тому, що кожна особа, чиї права чи інтереси було порушено, має право звернення до суду для їх захисту. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити». Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З врахуванням наведеного, суд приходить до переконання, що доводи позивачів щодо наявності підстав для визнання незаконною та скасування ухвали Львівської міської ради №486 від 21 квітня 2016 року в частині передачі земельної ділянки у приватну власність відповідачам є безпідставними та необґрунтованими, не підтверджуються належними та достатніми доказами, а тому суд не має підстав вважати позовні вимоги доведеними, у зв`язку із чим в задоволенні позову слід відмовити. Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що у зв`язку із відмовою у задоволенні позову понесені позивачами витрати слід залишити за ними.

Outcome: dismissed