Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-21 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до Першотарвневого районного суду м. Чернівці із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, треті особи: [PERSON] , [PERSON] про стягнення страхової виплати. В обґрунтування позову зазначив, що у відповідь на звернення позивача із заявою про отримання страхової виплати відповідач надав лист від 29.05.2023 року, яким останньому у цьому відмовлено, зокрема повідомлено, що Закон України «Про екстрену медичну допомогу» не передбачає надання страхових виплат, передбачених законодавством в разі смерті медичних працівників. Проте ч. 4 ст. 11 вищенаведеного Закону прямо передбачає право на «обов`язкове страхування, яке забезпечується в порядку, визначеному законом», а страхування передбачає й страхові виплати у разі настання страхового випадку. Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13.04.2023 року по справі №725/6125/22 встановлено ряд обставин, що підтверджують правомірність вимог позивача. Так, позивач будучи сином померлої особи, проживав з нею на день настання страхового випадку, тобто право на вищевказану виплату належить позивачеві. Просив стягнути з відповідача страхову виплату у розмірі 1\~702\~500,00 гривень та судові витрати. У поданому відзиві представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову, оскільки позивач просить стягнути виплату одноразової допомоги, як сину померлого внаслідок захворювання корона вірусною хворобою, що призвів до смерті останнього, який працював водієм виїзної бригади, що не належить до числа медичних працівників, та відповідно до законодавства не передбачають страхової виплати. Окрім того, позивачем не підтверджено факт спільного проживання та ведення спільного господарства. Також дружині померлого призначено одноразову виплату у розмірі 227\~000 гривень, також одноразову виплату в сумі 45\~400 гривень та щомісячна страхова виплата особі в розмірі 19\~292, 04 гривні. Представник позивача в судовому засіданні підтримав поданий позов, просив задовольнити в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, посилаючись на обставини, вказані у відзиві. Треті особи надали суду заяви, в яких просили слухати справу за їх відсутності. Заслухавши думку представників позивача та відповідача, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши надані докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку про таке. Так, частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, ч.2 ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Крім того, положеннями ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом вставлено, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13.04.2023 року, встановлено що батько позивача - [PERSON] з 1 червня 2013 року працював водієм виїзної бригади ОКНП «Чернівецький обласний центр екстреної медичної допомоги». [INFO] батько позивача - [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Сторожинецьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), про що складений відповідний актовий запис №48 (а.с.10). Зокрема, з акту розслідування випадку гострого професійного захворювання, що стався 15 лютого 2021 року та призвів до смертельного випадку, вставлено що згідно з п. 30 розділу ІІ та п. 3 розділу ІV карти епідеміологічних обстежень від 3 березня 2021 року № 184, виданої ДУ «Чернівецький обласний центр Міністерства охорони здоровя України», імовірний фактор інфекції [PERSON] - контакт із особами, що могли стати джерелом зараження (хворі гострою формою на коронавірусну інфекцію), а саме під час транспортування даних хворих до визначеної госпітальної бази на викликах. Таким чином, вищевказаним актом встановлено,\~що [PERSON] працюючи водієм бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги, саме під час виконання своїх професійних обов`язків був інфікований, що призвело до його смерті й відповідно встановлено причинно-наслідковий зв`язок між смертю водія виїзної бригади пункту [PERSON] підстанції Західна станція «Чернівецького обласного центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» [PERSON] із впливом на нього небезпечного шкідливого виробничого фактору контактування з пацієнтами, хворими на COVID-19 під час виконання його професійних обов`язків. Так, положеннями ст.11 Закону України «Про екстрену медичну допомогу» визначено, що працівниками системи екстреної медичної допомоги відповідно до цього Закону є: медичні працівники центрів екстреної медичної допомоги та медицини катастроф, станцій екстреної (швидкої) медичної допомоги, бригад екстреної (швидкої) медичної допомоги, відділень екстреної (невідкладної) медичної допомоги, які безпосередньо надають екстрену медичну допомогу та/або забезпечують її надання згідно із цим Законом; немедичні працівники центрів екстреної медичної допомоги та медицини катастроф, станцій екстреної (швидкої) медичної допомоги, бригад екстреної (швидкої) медичної допомоги, відділень екстреної (невідкладної) медичної допомоги, які здійснюють організаційно-технологічне забезпечення надання екстреної медичної допомоги медичними працівниками системи екстреної медичної допомоги. Згідно ч. 4 ст. 11 Закону, медичні працівники системи екстреної медичної допомоги мають право на: обов`язкове страхування, яке забезпечується у порядку, визначеному законом. Працівник системи екстреної медичної допомоги, який входить до складу бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги, під час виконання службових обов`язків має право на захист від протиправного посягання на своє життя та здоров`я, який забезпечується відповідно до законодавства ( ч. 5 ст. 11 Закону). Постановою КМУ від 17.06.2020 року затверджено Порядокздійснення страхових виплат у разі захворювання або смерті медичних працівників у зв`язку з інфікуванням гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, та визначення їх розмірів. До медичних працівників належать особи, які мають відповідну спеціальну освіту: -професіонали з повною вищою медичною освітою, які закінчили вищі заклади медичної освіти, лікарських, провізорських посад та посад молодших спеціалістів з фармацевтичною освітою у закладах охорони здоров`я затверджено наказом МОЗ від 28.10.2002 р. № 385; -спеціалісти з неповною вищою медичною освітою, які закінчили вищі заклади медичної освіти. Номенклатура спеціальностей молодших спеціалістів з медичною освітою наведена у додатку 1 до пункту 1.6 Положення про атестацію молодших спеціалістів з медичною освітою, затвердженого наказом від 23.11.2007 р. №742 -особи з повною та неповною вищою (немедичною) освітою, які допущені до медичної діяльності на посадах лікарів та середнього медперсоналу згідно з Переліком вищих і середніх спеціальних навчальних закладів, підготовка і отримання звання в яких дають право займатися медичною і фармацевтичною діяльністю, затвердженим наказом МОЗ від 25.12.1992 р. №195. З вищевикладеного вбачається, що водій виїзної бригади померлий [PERSON] не є медичним працівником, що відповідно не дає позивачу [PERSON] на отримання відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 39 Закон № 1645 страхової виплати у разі смерті медичного працівника державних і комунальних закладів охорони здоров`я. Окрім того, ч. 4 ст. 11 Закону України «Про екстрену медичну допомогу» передбачено, що медичні працівники системи екстреної медичної допомоги мають право на: підвищені посадові оклади, надбавки за особливий характер праці, за особливі умови праці, доплати за науковий ступінь, за почесні звання, а також за вислугу років залежно від стажу роботи в державних і комунальних закладах охорони здоров`я, інші надбавки і доплати, премії і винагороди, розмір та порядок встановлення яких для державних і комунальних закладів охорони здоров`я визначаються Кабінетом Міністрів України; матеріальну допомогу для оздоровлення під час надання щорічної відпустки у розмірі одного посадового окладу та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі одного посадового окладу, які встановлюються для державних і комунальних закладів охорони здоров`я у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України; соціальні пільги та гарантії, передбачені законодавством про аварійно-рятувальні служби, у\~випадках, встановлених Кабінетом Міністрів України; страхування, яке обов`язково забезпечується у порядку, визначеному законом; безоплатне забезпечення робочим одягом єдиного зразка у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я. Передбачені в цій частині права, крім права на доплату за науковий ступінь, поширюються також на водіїв бригад екстреної медичної допомоги. Таким чином, норми цієї статті містять чіткий перелік прав, які поширюються на водіїв бригад екстреної медичної допомоги та не передбачають надання страхових виплат, передбачених законодавством у разі смерті медичних працівників. Зі змісту наведених правових норм вбачається покладення процесуального обов`язку на кожну із сторін довести належними доказами наявність або відсутність тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Оцінивши усі докази, що є у справі, в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача є не обґрунтованими та не доведеними, в розумінні вказаних норм, а тому не підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ч. 2\~ст. 141 ЦПК України, враховуючи відмову у задоволені позову, витрати пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача.

Outcome: dismissed