Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-09 00:00:00

[PERSON] , в інтересаї якої діє адвокат Нечаєв Валерій Валерійович, звернулася в суд із позовом до Виноградівської міської ради Берегівського району Закарпатської області, [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] помер позивача дід [PERSON] . На час його смерті з ним проживала його дружина [PERSON] , їх дочка (мама позивачки) [PERSON] . [INFO] померла позивача бабка [PERSON] , [INFO] помер позивача батька [PERSON] , [INFO] померла позивача мама [PERSON] . Позивач зазначає, що відповідно до заповіту складеного у Дротинській сільській раді 24 грудня 2002 року [PERSON] заповіла все своє майно на користь дочки [PERSON] . Інших заповідних розпоряджень не було укладено. Щодо спадкового майна та кола спадкоємців позивач зазначає наступне. Покійний позивача дід [PERSON] був власником житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] , про що свідчить Свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР, що видане на виконання рішення Виноградівської районної ради № 232 від 12.08.1981, на підставі дозволу на здійснення будівельних робіт від 12.08.1981, Акту відведення земельної ділянки у межах села від 14.05.1981, рішення виконкому Дротинської сільської ради №12 від 20.03.1986 на надання дозволу на добудову літньої кухні. Оскільки [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, то вказаний будинок був їх спільною сумісною власністю за часів життя. Відповідно до виписки з погосподарської книги від 16.11.2023 № 20.5-07/428 даний будинок рахується вже за [PERSON] . Після смерті [PERSON] у 1996 році, спадщину прийняли по закону його дружина [PERSON] та дочка, яка вступила у фактичне володіння майном - [PERSON] . Проте, після смерті [PERSON] у 2003 році, будинок перейшов у власність її дочці - [PERSON] . Враховуючи той факт, що після смерті [PERSON] позивач єдина звернулася до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, відповідно позивач прийняла спадщину в цілому, в тому числі право власності на житловий будинок по [ADDRESS] . [PERSON] (позивача бабка) була власницею земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,23 га, яка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 21.06.1999 IV-3K № 012410, а також була власницею земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, ведення особистого підсобного господарства площею 0,44 га, яка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 28.02.2000 І-ЗК № 004504. В силу заповіту дані земельні ділянки були успадковані позивача матірю [PERSON] , які після її смерті були успадковані позивачем у справі. [PERSON] (позивача мама) була власницею земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,23 га, яка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 21.06.1999 IV-3K № 012411. Після її смерті позивач єдина прийняла спадщину на вказане майно. [PERSON] (позивача батько) був власником земельної ділянки для ведення селянського господарства площею 0,20 га, яка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 05.03.2002 IV-3K № 003021; земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства площею 50га, яка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 28.02.2000 І-ЗК № 004505; земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,23 га, яка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 21.06.1999 IV-3K № 012412. Після його смерті у 2020 році спадщину прийняли позивач [PERSON] і її мама [PERSON] у рівних частках, однак після смерті [PERSON] - вся спадщина перейшла до позивача. Позивачка [PERSON] , в порядку передбаченому ч.1 ст. 1268 ЦК України, прийняла спадщину за покійним батьком [PERSON] та матір`ю [PERSON] , оскільки спільно проживала на час їх смерті в будинку по [ADDRESS] , а після смерті матері подала заяву до нотаріуса, а й отже - прийняла спадщину в цілому на все майно, яке належало і повинно було належати позивача батьку і матері. Крім того позивач вказує, що її рідний брат не проживав у вказаному будинку ні на час смерті батька, на матері, однак такий залучений по справі як співвідповідач і може підтвердити ці обставини. Після смерті матері, брат [PERSON] подав до нотаріуса письмову заяву про відмову від своєї частки на мою користь. На даний момент, правовстановлюючого документу на право власності на жилий будинок не існує, оскільки дід та баба не оформили вказаний будинок, який добудований до 1991 року. Разом з тим позивач зауважила, що успадкувала все майно, яке належало її батьку та матері, яка в свою чергу успадкувала дане майно від діда і баби позивачки. Позивач [PERSON] та її представник Нечаєв В.В. у судове засідання не з`явилися, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги просить задоволити (а.с.81). Представник відповідача Виноградівської міської ради Закарпатської області у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належнм чином, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги не заперечує (а.с.79-80). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, згідно поданих заяв позов визнають (а.с.71, 72) Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого судового провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем, та враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд приходить до висновку, що позовна заява є підставною та підлягає задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивач у своїй заяві. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні матеріалами справи встановлено, що [INFO] помер позивача дід [PERSON] (а.с.16). На час його смерті з ним проживала його дружина [PERSON] , їх дочка (мама позивачки) [PERSON] (про що свідчить Свідоцтво про одруження [NUMBER] від 23.10.1951, свідоцтво про смерть [PERSON] [NUMBER] та Свідоцтво про народження [PERSON] [NUMBER] )(а.с.13,16,18). [INFO] померла позивача бабка [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про смерть [NUMBER] від 18.04.2003 року (а.с.17). Станом на момент її смерті проживали з нею разом тільки її дочка [PERSON] та позивачка із сім`єю. [INFO] помер позивача батька [PERSON] про що свідчить свідоцтво про смерть [NUMBER] від 05.10.2020 року(а.с.14), на момент його смерті, разом з ним проживали його дружина [PERSON] , (позивач) [PERSON] та її чоловік [PERSON] (а.с.23). [INFO] померла позивача мама [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про смерть [NUMBER] від 01.03.2022року (а.с.15). Станом на момент її смерті проживала позивач [PERSON] та її чоловік [PERSON] (а.с.22) Відповідно до заповіту, складеного у Дротинській сільській раді 24 грудня 2002 року, [PERSON] заповіла все своє майно на користь дочки [PERSON] . Інших заповідних розпоряджень не було укладено(а.с.26). За таких обставин, враховуючи довідки органу місцевого самоврядування, враховуючи приписи цивільного законодавства про спадкування майна - позивач успадкувала все майно, яке належало її батьку [PERSON] та матері [PERSON] , яка в свою чергу успадкувала дане майно від позивача діда [PERSON] і баби [PERSON] . Щодо спадкового майна та кола спадкоємців судом встановлено наступне. Позивача покійний дід [PERSON] був власником житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] , про що свідчить Свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР, що видане на виконання рішення Виноградівської районної ради № 232 від 12.08.1981, на підставі дозволу на здійснення будівельних робіт від 12.08.1981, Акту відведення земельної ділянки у межах села від 14.05.1981, рішення виконкому Дротинської сільської ради №12 від 20.03.1986 на надання дозволу на добудову літньої кухні(а.с.27-40). Оскільки [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, то вказаний будинок був їх спільною сумісною власністю за часів життя. Відповідно до виписки з погосподарської книги від 16.11.2023 № 20.5-07/428 даний будинок рахується вже за [PERSON] (а.с.18). Після смерті [PERSON] у 1996 році, спадщину прийняли по закону його дружина [PERSON] та дочка, яка вступила у фактичне володіння майном - [PERSON] . Проте, після смерті [PERSON] у 2003 році, будинок перейшов у власність її дочці - [PERSON] . Враховуючи той факт, що після смерті [PERSON] позивач [PERSON] єдина звернулася до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, то позивач прийняла спадщину в цілому, в тому числі право власності на житловий будинок по [ADDRESS] (а.с.19). [PERSON] (позивача бабка) була власницею земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,23 га, яка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 21.06.1999 IV-3K № 012410, а також була власницею земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, ведення особистого підсобного господарства площею 0,44 га, яка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 28.02.2000 І-ЗК № 004504. В силу заповіту дані земельні ділянки були успадковані позивача матірю [PERSON] , які після її смерті були успадковані позивачем у справі(а.с.41-43). [PERSON] (позивача мама) була власницею земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,23 га, яка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 21.06.1999 IV-3K № 012411. Після її смерті позивач єдина прийняла спадщину на вказане майно(а.с.44-45). [PERSON] (позивача батько) був власником земельної ділянки для ведення селянського господарства площею 0,20 га, яка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 05.03.2002 IV-3K № 003021; земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства площею 50га, яка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 28.02.2000 І-ЗК № 004505; земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,23 га, яка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 21.06.1999 IV-3K № 012412. Після його смерті у 2020 році спадщину прийняли позивач [PERSON] і її мама [PERSON] у рівних частках, однак після смерті [PERSON] - вся спадщина перейшла до позивача(а.с.46-52). Позивач [PERSON] , в порядку передбаченому ч.1 ст. 1268 ЦК України, прийняла спадщину за покійним батьком [PERSON] та матір`ю [PERSON] , оскільки спільно проживала на час їх смерті в будинку по [ADDRESS] , а після смерті матері подала заяву до нотаріуса, а й отже - прийняла спадщину в цілому на все майно, яке належало і повинно було належати позивача батьку і матері(а.с.20-21). Відповідач (брат позивача) [PERSON] , претензій до спадкового майна не має та не заперечує проти прийняття спадкового майна в цілому його рідною сестрою [PERSON] ,що стверджується поданою ним до суду заявою(а.с.71). Разом з тим відповідач [PERSON] претензій до спадкового майна не має та не заперечує проти прийняття спадкового майна в цілому [PERSON] , що стверджується поданою ним до суду заявою (а.с.72). Правовстановлюючого документу на право власності на жилий будинок спадкодавцями за життя не виготовлено, оскільки дід та баба не оформили вказаний будинок, який добудований до 1991 року. Будинок з моменту побудови і до цього часу знаходяться в сільському населеному пункті, має в ньому окремий порядковий номер, інші особи на володіння та користування даним будинком на підставах, передбачених законом, своїх прав не заявляють, придатність будинку для проживання ніким не оспорюється. З роз`яснень наданих державною архітектурно-будівельною інспекцією України в листі № 40-12-2409 від 01.09.2011 року «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 05.08.1992 року» вбачається, що 05.08.1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва. Постановою КМУ від 05.08.1992 року № 449, тобто до 05.08.1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень Конституції України та ЦК України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05.08.1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти. В свою чергу, в листі ВССУ № 10-1387/0/4-12 від 27.09.2012 року «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» викладено наступну правову позицію: « Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим Законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення». Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Щодо земельних ділянок, оригінали правовстановлюючих документів яких втрачено: В п.3.1 узагальнення проведеного ВССУ від 16.05.2013 року відмічено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК], а в п.3.3 - що у випадках відсутності правовстановлюючих документів у зв`язку з їх втратою та відсутності реєстрації об`єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім`я спадкодавця] суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно. Якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК України, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред`явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Щодо спадкування по закону та по заповіту суд зазначає, що відповідно до заповіту, складеного у Дротинській сільській раді 24 грудня 2002 року, [PERSON] заповіла все своє майно на користь дочки [PERSON] . Інших заповідних розпоряджень не було укладено. Згідно правил, встановлених ст. 1268 ЦК України, визнається, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. За таких обставин, враховуючи заповіт та той факт, що позивач [PERSON] постійно проживала з вищевказаними членами сім`ї на день їх смерті - то позивач прийняла належно спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Статтею 549 ЦК України (1963 р.) передбачено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, який визначається відповідно до ст. 525 цього ж Кодексу, а спадкоємцями за законом першої черги є в рівних долях діти, дружина та батьки померлого (ст.529 ЦК України). Згідно положень ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 623/2000/15-к (цивільна юрисдикція) міститься правова позиція ВС України: «... спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.» Відповідно до п. 23 Постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Таким чином, позивач є такою, що прийняла спадщину, яка відкрилася після смерті спадкодавців, до складу якої ввійшло нерухоме майно, відтак позивач має право отримати свідоцтво про право на спадщину. Однак, згідно із правилами, встановленими Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (п. 4.15, 4.18), для видачі свідоцтва про право на спадщину, у складі якої є нерухоме майно, необхідно подати правовстановлюючий документ та Витяг із Державного реєстру речових прав. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Проаналізувавши встановлені обставини суд прийшов до висновку, що умови для отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину у нотаріальному порядку відсутні. Відтак, невизнане право позивача, набуте нею шляхом переходу права власності в порядку спадкування, підлягає судовому захисту у обраний нею спосіб, передбачений законом. Отже, розглянувши цивільну справу у межах заявлених вимог та на підставі наявних докаів, суд приймає рішення про задоволення позову.

Outcome: approved