Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-17 00:00:00

У липні 2023 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом, в якому просять скасувати усиновлення [PERSON] (до усиновлення [PERSON] ) відповідно до рішення Ленінського районного суду міста Миколаїв від 23.06.2015 року по справі за №2-о/489/95/2015, внести зміни в актовий запис про народження дитини за №19 від 14.10.2009 року шляхом поновлення відомостей, внесених до її усиновлення, та виключити з вказаного актового запису відомості про усиновлювачів, а саме: у графі відомості про матір виключити « [PERSON] » та в графі відомості про батька - « [PERSON] », інші відомості залишити без змін. В обґрунтування таких своїх позовних вимог позивачі зазначили наступне. Вони є усиновлювачами неповнолітнього[PERSON] , [INFO] , а також його рідної сестри - [PERSON] , [INFO] , на підставі рішення суду від 23.06.2015 року у справі № 2-о/489/95/2015355/1515/18 із внесенням відповідних змін до свідоцтв про народження останніх. З моменту усиновлення позивачами створено усі необхідні умови для проживання дітей у комфортному середовищі та умовах, також вони постійно займалися їх фізичним, інтелектуальним та духовним розвитком, влаштували до загальноосвітніх навчальних закладів, стежили за їх здоров`ям, оточували любов`ю, теплом та ласкою. Проте, починаючи з 10-річного віку, поведінка усиновленого ними [PERSON] стала негативною, він конфліктував з однолітками у навчальних закладах, самовільно залишав навчання та місце проживання без будь-яких пояснень. З метою виправлення ситуації усиновлювачі зверталися до спеціалістів, вузьких фахівців, викладачів, психологів, психотерапевтів у м. Чернівці, працювали над налагодженням їх стосунків та приведення дитини до нормального стану, проте їх зусилля виявилися марними. Так, у 2023 році син вчинив викрав з дому грошові кошти в розмірі 500 у.о., та купив речі на свій погляд, які подарував другу. Також він почав відкрито ображати свою сестру, як особисто, так і у присутності інших. Внаслідок такої поведінки [PERSON] було поміщено до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей Служби у справах дітей Чернівецької обладміністрації, де він перебуває і до теперішнього часу, проте на шлях виправлення так і не став , а, навпаки, поводиться агресивніше, є емоційно не стабільним, почав їм погрожувати. Отже між ними склалися стосунки, які є неможливими для їх спільного сумісного проживання і виконання позивачами своїх батьківських обов`язків, що у свою чергу суперечить інтересам дитини та не забезпечує їй належного сімейного виховання. А тому вони звертаються до суду та просять скасувати усиновлення [PERSON] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 липня 2023 року відкрито загальне позовне провадження у справі, а ухвалою від 16 серпня 2023 року за результатами підготовчого судового засідання призначено її до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивачів а адвокат Кутровська Н.М. позов підтримала у повному обсязі та просила суд позовні вимоги задовольнити із зазначених в ньому підстав. Додатково на їх обгрунтування пояснила, що [PERSON] (усиновлена позивачами дитина) на даний час категорично не бажає проживати в родині [PERSON] .У центр соціально-психологічної реабілітації дітей його помістили дійсно батьки в зв`язку із критичною ситуацією, що склалася в їх стосунках, проте, на даний час він і сам покидати цей заклад та повертатись у сім`ю не бажає, позивачів за батьків не вважає, не спримає їх та не поважає; за його ж власними словами має намір бути усиновленим іноземцями . Виходячи з зазначеного, позивачі вважають, що усиновлення суперечить інтересам дитини, оскільки синові краще перебувати у середовищі, в якому є необхідні йому спеціалісти в зв`язку із тим, що такі методи батьків, як любов і турбота результатів для зміни його поведінки, яка стала некерованою, результатів не дали, будь-які зусилля родини її виправити, в тому числі і поміщення сина деякий час у дитячий будинок, щоб він мав можливість оцінити переваги сім`ї, позитивних наслідків не мали, крім того, спілкування з [PERSON] прямо шкодить та загрожує його сестрі, яку він бив, ображав, принижував та, навіть, розбещував. Представник відповідача - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, вважаючи, що скасування усиновлення суперечитиме інтересам дитини. Представник відповідача Центру соціально-психологічної реабілітації дітей Служби у справах дітей Чернівецької обладміністраціїтакож просила суд у задоволенні позову відмовити з аналогічних підстав. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, покази свідків, дослідивши надані сторонами письмові докази, враховуючи наданий органом опіки та піклування висновок, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] , [PERSON] про скасування усиновлення задоволенню не підлягає, виходячи з наступних, встановлених судом обставин та відповідних їм правовідносин. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23.06.2015 року заяву [PERSON] , [PERSON] про усиновлення було задоволено та усиновлено [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , який народився в с. Парутине Очаківського району Миколаївської області та [PERSON] , [INFO] , яка народилася в с. Парутине Очаківського району Миколаївської області, а також внесено зміни до актових записів про народження цих дітей ( а.с.18). У відповідності із вищевказаним рішенням [PERSON] та [PERSON] зареєстрували між собою шлюб 15.05.2012 року, власних дітей не мають, перебувають на обліку кандидатів в усиновлювачі у Службі у справах дітей Чернівецької міської ради з 19.05.2015 року. Зі станом здоров`я дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , та правовими наслідками усиновлення заявники ознайомлені. Згідно психолого-педадогічної характеристики учня 5-Б класу Приватного закладу гімназії «Соломон» [PERSON] від 28.02.2023 року №38 останній навчається у приватному закладі гімназії «Соломон» з першого класу. За даний час проявив себе як комунікабельний учень, має хороший розумовий розвиток, широкий кругозір, гарну пам`ять та розвинуте логічне мислення, однак не використовує свій потенціал, а тому має низький рівень успішності. Також у характеристиці зазначено, що [PERSON] часто порушував правила внутрішнього розпорядку, у зв`язку із чим неодноразово відбувалися зустрічі з його батьками адміністрацією закладу. Батьки [PERSON] забезпечували його усім необхідним, підтримували контакт з класним керівником та адміністрацією гімназії, реагували на зауваження та пропозиції щодо його поведінки (а.с.26). Відповідно до висновку практичного психолога [PERSON] - [PERSON] від 09.08.2023 року мають місце факти скоєння [PERSON] , [INFO] , крадіжок, фізичного і психологічного насилля над батьками [PERSON] , [PERSON] та молодшою сестрою [PERSON] , [INFO] , небажання [PERSON] змінювати свої життєві звички та принципи. Крім того, встановлено травматичний досвід, який [PERSON] завдає близькому оточенню, наражання на небезпеку, відсутність у нього критичного мислення та усвідомлення необхідності змінювати свої життєві принципи та позиції, відсутність будь-якої поваги та бажання взаємодіяти з батьками, що вплинуло на комплексні зміни в якості психологічного життя та соціального функціонування малолітньої [PERSON] , [INFO] , внаслідок впливу обставин, пов?язаних із фактом її проживання з [PERSON] , [INFO] . Подальше перебування на одній території буде продовжувати завдавати шкоду моральному, психологічному, фізичному та соматичному стану здоров?я всіх членів родини та призведе в подальшому до порушень фізичних, психологічних кордонів малолітньої [PERSON] . Факт порушення психоемоційного розвитку [PERSON] , [INFO] , є наявним і підтвердженим також кваліфікованими фахівцями Центру соціально-психологічної реабілітації дітей Чернівецької обласної державної адміністрації та психіатричної лікарні в 2023 році, дитячого відділення. Зафіксовані з боку [PERSON] прояви різного виду насилля над дітьми, які перебувають на даний час поряд з ним у закладі (Центр соціально-психологічної реабілітації, оздоровчий табір), підтверджені висновками працівників цього закладу та є додатковим важелем у прийнятому рішенні про подальше сепарування родини [PERSON] від спільного проживання та перебування на одній території з ним (а.с.91). З відповіді директора Центру соціально-психологічної реабілітації дітей [PERSON] на запит адвоката позивачів [PERSON] вбачається, що [PERSON] знаходиться у ЦСПРД ССД ЧОДА з 19 лютого 2023 року, його перебування у центрі відзначено недисциплінованістю дитини та браком у неї інтересу до навчання, її поведінка характеризується відсутністю самодисципліни та самоконтролю.За час перебування в закладі [PERSON] за згодою батьків перебував на обстеженні в Чернівецькій обласній психіатричній лікарні з 12.05.2023 року по 30.05.2023 року, а також з 26.09.2203 року по 20.10.2023 року включно.( а.с.145). Разом з тим, будь-які відомості про те, що дитина - [PERSON] страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювачі не знали і не могли знати на час усиновлення ( п.2 ч.1 ст.238 СК України) матеріали справи не містять. Відповідно до характеристики Центру соціально-психологічної реабілітації дітей [PERSON] зарекомендував себе як недисциплінований учень, має навчальні досягнення середнього рівня, не виявляє зацікавленості до навчання, потребує постійного контролю з боку дорослих, ігнорує правила поведінки, має шкідливі звички (а.с.146). Допитана в судовому засіданні у якості свідка вихователь-методист Центру соціально-психологічної реабілітації дітей [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] за період перебування в закладі проявив себе як недисциплінований хлопець, з слабкою мотивацією до навчання, конфліктністю, нестриманістю, агресивністю як до дітей так і до дорослих. Вказала, що [PERSON] бачить потребу в задоволенні лише своїх бажань , може вибачатись, але якщо за декілька хвилин його прохання не виконуються, то починає висловлюватися нецензурними словами. Також повідомила, що на початку [PERSON] хотів повернутися у сім`ю, до батьків та сестри, однак зараз він каже, що не хоче бачити їх та повертатися до них. За цей час, коли він перебував у їх центрі, його батьки приходили лише 2-3 рази, востаннє - в кінці весни 2022 року. Свідок [PERSON] пояснила, що з боку навчального закладу відносно [PERSON] було проведено чимало роботи, на всі запрошення батьки реагували, приходили, однак він не прислуховувався до порад спеціалістів та психологів. Згодом навчальний заклад «Соломон» прийняв рішення ще раз надати [PERSON] шанс вчитись в їх школі, але через три місяці, на засіданні ради засновників його батькам порекомендували змінити форму навчання через погану поведінку дитини. Також зазначила, що навчальний заклад не раз запрошував представників ювенальної поліції, проводили різні заходи із [PERSON] , як за участі батьків так і без них, що приносило позитивні результати. До батьків [PERSON] ставиться як до «гаманця», зовсім не відчуває сорому перед ними, не дивлячись на доклалання всіх зусиль останніми для його виховання. Свідок [PERSON] суду показала, що з [PERSON] вона знайома з моменту його усиновлення та їй відомо про те, що він скоював крадіжки, конфліктував з іншими дітьми. Батьки ж [PERSON] дуже старалися, влаштовували свята [PERSON] , купували всі необхідні речі . На початку усиновлення хлопчик поважав їх, але потім перестав слухати, вважає, що вони недостатньо його забезпечують. Також, свідок зазначила, що батьки вживали різних заходів до дитини: проводили з ним виховні розмови, водили до психолога, змінювали навчальні заклади, проте результатів це не дало. Свідок [PERSON] пояснив суду, що він є дідусем [PERSON] Хлопчик , почавши дорослішати, з кожнем днем поводив себе все гірше і гірше, не хотів навчатися, ображав сестру та батьків, тоді як останні робили все можливе для нього, а також для того, щоб покращити його поведінку, але все було безрезультатно. Наявні у матеріалах справи письмові пояснення [PERSON] (а.с.30), [PERSON] (а.с.40), [PERSON] (а.с.43), [PERSON] (а.с.47), [PERSON] (а.с.51), [PERSON] (а.с.58), [PERSON] (а.с.63), [PERSON] (а.с.71), долучені позивачами до позову, судом до уваги в якості доказів не приймаються та не оцінюються, оскільки зазначені особи не допитувались як свідки в ході судового розгляду, отже, про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання вони не попереджались, учасники справи задати їм питання можливості не мали. Відповідно до ст.ст. 32,51 Конституції України, ст. 5 СК України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Згідно із ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 5 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 14 Європейської конвенції про усиновлення дітей, ратифікованою Законом України «Про ратифікацію Європейської конвенції про усиновлення дітей» від 15 лютого 2011 року № 3017-VI, усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним лише за рішенням компетентного органу. Найвищі інтереси дитини завжди мають перевагу. Усиновлення може бути скасовано до досягнення дитиною повноліття лише на підставі серйозних обставин, передбачених законом. Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 207 СК України усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого ст. 282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя. Згідно з ч.ч. 4,5 ст. 232 СК України усиновлення надає особі, яку усиновлено права і накладає на неї обов`язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків. У ч. 1 ст. 238 СК України зазначено, що усиновлення може бути скасоване за рішенням суду, якщо: 1) воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; 2) дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення; 3) між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків. У ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом ч.ч. 1,2,6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року №3 усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним тільки за рішенням суду за позовами батьків, усиновлювача, опікуна, піклувальника, органу опіки та піклування, прокурора, а також усиновленої дитини, яка досягла чотирнадцяти років. За змістом пункту 13 вказаної постанови усиновлення може бути скасоване, якщо: воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; між усиновлювачем і дитиною незалежно від його волі склалися стосунки, які роблять неможливим виконання ним своїх батьківських обов`язків. У постановах Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 204/586/20 та у постанові від 23 червня 2022 року у справі № 175/1713/20 наведено правовий висновок про те, що в контексті положень про усиновлення та батьківство усиновитель робить свідомий та виважений вибір набути прав батька (матері) стосовно дитини, яка не є його кровною, та приймає на себе кореспондуючий цьому обов`язок стати рідною людиною цій дитині, вживати всіх можливих заходів та дій в інтересах дитини, займатися її вихованням та розвитком таким чином і в такому обсязі, які в мінімальному значенні закріплені у законодавстві та визначаються загальними уявленнями про батьківство. При цьому зовнішньо також має прослідковуватися те, що дитина відчуває, що вона перебуває в такому оточенні, яке забезпечить їй у необхідному випадку допомогу, зокрема і на її прохання у звичайних побутових обставинах. У постанові від 15 квітня 2022 року у справі № 343/1092/20 Верховний Суд вказав на те, що основною причиною скасування усиновлення є невідповідність усиновлення інтересам усиновленої дитини, незабезпечення їй сімейного виховання. Цим поняттям охоплюються усі аспекти правовідношення із усиновлення, як винного, так і невинного характеру зі сторони усиновлювача. До таких обставин, зокрема, слід віднести відсутність взаємної злагоди між усиновлювачем та усиновленим в силу особистих якостей усиновлювача та (або) усиновленого, в результаті чого усиновлювач не користується авторитетом у дитини або дитина не відчуває себе членом сім`ї усиновлювача та інші обставини, що негативно впливають на емоційний стан дитини. В порядку, визначеному ст.ст. 12,13,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За загальним правилом, встановленим у ст. ст. 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, одним із головних критеріїв щодо забезпечення усиновленої дитини духовним та фізичним розвитком є сім`я. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що розвиток дитини, її виховання базується насамперед на сімейному вихованні. Завдання інституту усиновлення полягає у формуванні стабільних та гармонійних умов життя усиновленої дитини, тому, насамперед, стабільними, незмінними повинні бути самі відносини, які виникли внаслідок факту усиновлення. Припинення таких відносин може тяжко травмувати дитину та істотно відобразитися на її інтересах. При цьому суд також вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. На думку суду, позивачі не надали будь-яких належних, допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для скасування усиновлення ними [PERSON] , та зокрема передбачених ст. 238 ч. 1 п.п. 1,3 СК України, а саме: що усиновлення суперечить інтересам дитини та що між ними та усиновленою дитиною склалися стосунки саме незалежно від їх волі, як усиновлювачів, які роблять неможливим саме виконання ними своїх батьківських обов`язків відносно дитини. Так, нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до висновку органу опіки і піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 15.08.2023 року скасування усиновлення [PERSON] і [PERSON] малолітнього [PERSON] , [INFO] , є недоцільним та таким, що суперечить інтересам дитини. При цьому у висновку зазначено, що службою у справах дітей вивчено умови проживання та виховання дітей, за результатами бесід з`ясовано, що в сім`ї усиновлювачів діти пройшли адаптацію, стосунки між дітьми і батьками добрі, для [PERSON] тато є більш авторитетним, у хлопчика добрі стосунки з молодшою сестричкою. Батьки люблять обох дітей, забезпечують всім необхідним, виконують рекомендації лікарів, забезпечують їх всебічний розвиток. З 2021 року стосунки між [PERSON] стали складними, але останні працювали над їх покращенням та недопущенням конфліктних ситуацій, також з дітьми працював приватний психолог. 04.04.2023 року працівником служби у справах дітей проведено бесіду з малолітнім [PERSON] та почуто його бажання повернутись в сім`ю до батьків: [PERSON] та [PERSON] , також хлопчик зазначив, що він їх любить та обіцяв захищати і цінувати свою сестру. З 19.02.2023 року [PERSON] перебуває у центрі соціально-психологічної реабілітації дітей, з цього часу батьки навідували його лише двічі, під час останньої зустрічі батько повідомив сина, що забирати додому його не будуть, бажання спілкуватися з батьками та повернутися додому на даний час він не має. Відповідно до виписки з медичної карти від 30.05.2023 року за результатами обстеження у Чернівецькій обласній психіатричній лікарні [PERSON] визначено діагноз - змішаний розлад поведінки та емоцій. Він дуже сумує за сім`єю, розуміє та визнає дану ситуацію як результат його вчинків та дій, взагалі не бачить свого подальшого життя без батьків та сестри, має велику надію на те, що батьки поговорять з ним з ним і побачать його розкаяння та велике бажання і зміни задля збереження сім`ї та повернення його до числа її членів (а.с.119) Усиновлення є достатньо виваженим кроком, наслідки якого позивачі мали усвідомлювати в повній мірі, намагаючись при цьому прикладати всі зусилля для знаходження порозуміння з усиновленою дитиною. Як встановлено судом з наданих доказів, з моменту усиновлення у позивачів з дитиною складалися гарні відносини, побудовані на взаємній повазі один до одного і позивачі з дитиною були однією сім`єю, про що вони самі зазначили в позовній заяві. Однак, коли дитина почала дорослішати, почала змінюватися її поведінка, що притаманно дітям при дорослішанні, позивачів така поведінка стала не влаштовувати, що слугувало для вжиття ними поряд з іншими таких заходів впливу на сина, які не можна вважати сприятливими для налагодження стосунків у сім`ї, зокрема, як слідує пояснень представника позивачів, останні вдались до поміщення сина у дитячий будинок тимчасово, щоб він «оцінив усі переваги сім`ї», а також у лютому 2023 року саме за їх ініціативою він був поміщений доЦентру соціально-психологічної реабілітації дітей, а вже в подальшому сам відмовився повертатись до батьків, вважаючи, що в цьому закладі йому буде краще. Зазначені дії не могли не викликати образи дитини на позивачів, отже, не можна стверджувати, що неприязні стосунки між ними та усиновленою дитиною склалися незалежно від волі позивачів, а також свідчать про те, що вони не намагались у повній мірі дійти порозуміння з дитиною. Також, судом встановлено, що після передачі неповнолітнього [PERSON] до центру соціально-психологічної реабілітації дітей подружжя [PERSON] дитину не відвідували протягом тривалого часу ( вже майже рік), його здоров`ям та розвитком не цікавилися, хоча продовжували бути його батьками й мали відповідні як права, так і обов`язки щодо дитини, тобто повинні були нести повну відповідальність за здоров`я та психоемоційний стан дитини, чого не робили. Зазначені обставини свідчать про те, що поведінка позивачів також мала вплив на погіршення стосунків з дитиною, тобто такі обставини відбулись не поза волею усиновлювачів. При цьому суд вважає за необхідне також зауважити, що посилання позивачів на те, що усиновлена ними дитина - [PERSON] з віком кардинально змінилась, негативно поводиться, перестала реагувати на їх зауваження, прирікається з ними, ставиться до них зневажливо, отже їх спільне проживання стало неможливим, а також інші їх доводи, вже перелічені у рішенні вище, не можуть бути підставою для скасування усиновлення відповідно до практики Європейського суду з прав людини, а саме: до п. 56 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Курочкін проти України» № 42276/08 від 20 серпня 2010 року, згідно якого скасування усиновлення як санкція, застосована до дитини за її негідну поведінку не видається доречним виправданням застосування такого заходу, який призводить до роз`єднання сформованого сімейного осередку.Також Європейський суд в цьому рішення зазначив, що висновки національних судів, якими мотивувалося скасування усиновлення, не були підкріплені відповідними й достатніми підставами, які б виправдали таке втручання в сімейне життя заявника. Також, Європейський суд з прав людини у рішенні від 24 березня 2015 року у справі «Zaiet vs Romania» зазначив, що поділ сім`ї є дуже серйозним втручанням, і будь-які такі заходи повинні грунтуватися на досить значущих і вагомих причинах не тільки в інтересах дитини, але і по відношенню до правової визначеності. Анулювання усиновлення не може бути заходом, спрямованим проти усиновленої особи. Правові положення, які регулюють усиновлення, як правило, спрямовані, в першу чергу, на захист інтересів дітей. У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово щодо сімейних правовідносин (наприклад, рішення у справі «Мікулич проти Хорватії», «Гаазе проти Німеччини») зазначав, що хоча основною метою статті 8 Конвенції є захист особи від свавільних дій з боку органів державної влади, можуть бути додаткові позитивні зобов`язання, що є невід`ємними від ефективної «поваги» до сімейного життя. Якщо встановлено існування сімейних зв`язків, держава має діяти у такий спосіб, що буде розрахований на те, аби дати можливість таким зв`язкам розвиватися, та вживати заходів, які надаватимуть можливість батькам і дитині возз`єднатися. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що сама по собі зміна поведінки дитини в негативну сторону, вчинення нею крадіжок, виникнення конфліктних відносин між дитиною та її однолітками, дитиною та батьками, що призвело до ускладнень стосунків між ними, потреба у залученні відповідних спеціалістів не є підставою для скасування усиновлення дитини, а пов`язані перш за все зі складнощами у відносинах між нею та батьками і ускладнені особливостями перехідного віку дитини, коли у неї ще не повністю виробилося вміння правильно оцінювати ті чи інші явища, вчинки, нестійкою є «система стримувань». Посилання на те, що проживання дитини разом з усиновлювачами суперечить інтересам дитини, яка, виходячи із її поведінки та відношення до усиновлювачів, сама не хоче проживати разом з позивачами, про що, в зв`язку із його категоричною відмовою з`являтись до суду, зазначено у письмовому опитуванні [PERSON] вихователем-методистом та практичним психологом центру соціально-психологічної реабілітації Служби у справах дітей Чернівецької обласної державної адміністрації (а.с.152) є необґрунтованими з огляду на те, що озвучена позиція дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про скасування усиновлення, адже думка дитини не завжди може відповідати її інтересам та може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу неповнолітнього віку та конфлікту з батьками неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. Крім того, на думку суду, в силу віку та емоційного стану, що викликаний ситуацією в якій опинився [PERSON] , така його поведінка є цілком логічною Слід також зазначити, що суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (частина третя статті 171 СК України). Аргументи позивачів на те, що їх стосунки з дитиною не можливо виправити жодним доказом по справі не підтверджуються, а тому є недоведеними. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У контексті вказаної практики суд вважає вищенаведене обґрунтування цього рішення достатнім. Таким чином, зважаючи на встановлені належним чином фактичні обставини у справі на підставі наданих доказів, а також з огляду на найкращі інтереси дитини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] про скасування усиновлення у в`язку із його необґрунтованістю та недоведеністю. Виходячи з зазначеного та,

Outcome: dismissed