Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу) платника аліментів з дня пред`явлення позову до суду і до припинення навчання. В обґрунтування позову зазначила, що відповідач [PERSON] є її батьком, який до досягнення нею повноліття сплачував аліменти на її утримання. Із 01.09.2021 року вона навчається в Іллінецькому аграрному фаховому коледжі на денній державній формі навчання. Період навчання з 01.09.2021 року по 01.01.2025 року. Позивачка вказала, що оскільки нею здійснюються щомісячно витрати на придбання навчально-методичних посібників, підручників, продуктів харчування, одягу, проїзду, оплати гуртожитку, у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги відповідача. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 15.12.2024 року відкрито провадження в справі, яку призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 27.12.2023 року до суду надано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить позовні вимоги задовольнити частково, а саме стягувати з нього на утримання повнолітньої дочки аліменти у розмірі 1/12 частини від усіх видів його заробітку (доходу), мотивуючи тим, що він має матір похилого віку (76 років), яка потребує матеріальної підтримки. Разом з тим зазначив, що він проживає з жінкою у фактичних шлюбних стосунках, яка має трьох неповнолітніх дітей, які теж потребують його матеріальної допомоги. Відповідач зазначив, що є військовослужбовцем і змушений забезпечувати себе необхідним, на що витрачає свої кошти (а. с. 30-35). 03.01.2024 року представник позивачки адвокат Неживок І.В. надав до суду відповідь на відзив, в якій просить позовні вимоги [PERSON] задовольнити у повному обсязі (а. с. 37-50). Відповідно до ч. 5 статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом,позивачка [PERSON] є дочкою відповідача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а. с. 6). Згідно з довідкою, виданою 21.11.2023 року за № 369/23 Іллінецьким аграрним фаховим коледжем, [PERSON] навчається в Іллінецькому аграрному фаховому коледжі на денній державній формі навчання на 3 курсі. Період навчання з 01.09.2021 року по 01.01.2025 року (а. с. 7). Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 Сімейного кодексу України (далі - СК України), яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200 СК України). Відповідно до статті 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Відповідно до ч. 1 статті 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. Частиною 1 статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання, потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Також при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 13 квітня 2021 року у справі № 308/4214/18. Отже, з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд вважає доведеним, що у зв`язку з навчанням позивачка [PERSON] потребує матеріальної допомоги, яку відповідач, як батько, має можливість надавати. Разом з тим, при визначенні розміру аліментів у частці від доходу платника аліментів, суд зазначає таке. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Так, позивачка просить суд стягнути на її користь аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача. Водночас, встановлено, що відповідач заперечує проти розміру аліментів, визначеного позивачкою у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу). Втім, не заперечує проти стягнення з нього аліментів на утримання повнолітньої дочки [PERSON] у розмірі 1/12 частини його заробітку (доходу). Однак, суд критично оцінює заперечення відповідача щодо вказаного розміру аліментів, оскільки на обґрунтування зазначеного розміру аліментів відповідач не надав жодних належних, достатніх та допустимих доказів. Так, зокрема, відсутні належні та допустимі докази, що матір позивача [PERSON] потребує матеріальної допомоги, відсутні відомості про її доходи, розмір пенсії, яку вона отримує. Разом з тим, обов`язок відповідача сплачувати аліменти у тому чи іншому розмірі, на переконання суду, не може бути поставлений в залежність від самого факту проживання відповідача у фактичних шлюбних відносинах з іншою жінкою, яка має трьох неповнолітніх дітей. Відтак, та обставина, що відповідач проживає у фактичних шлюбних відносинах з іншою жінкою, яка має трьох неповнолітніх дітей, більш того за відсутності будь-яких доказів, не може бути підставою для визначення аліментів у меншому розмірі. Водночас, відповідач не надав суду будь-яких доказів наявності аліментних зобов`язань перед іншими особами та соціальних зобов`язань, які могли бути враховані при визначенні розміру аліментів. Отже, враховуючи, що відповідач [PERSON] перебуває на військовій службі у Збройних Силах України, отримує заробітну плату, відтак має можливість надавати кошти на утримання дочки, суд вважає за необхідне стягувати з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] щомісячно аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходу (заробітку) платника аліментів до закінчення навчання [PERSON] , а саме до 01.01.2025 року. На переконання суду такий розмір аліментів відповідає вимогам закону, є співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання, може забезпечувати частину потреб позивачки [PERSON] , яка продовжує навчання, при цьому не призведе до погіршення матеріального становища [PERSON] . Відтак, враховуючи наведені вище норми права, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, оцінюючи надані докази, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Крім того, відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до п. 3 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Відтак, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 1211 грн. 20 коп. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

Outcome: approved