Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-07 00:00:00

У липні 2022 року [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Крім того, 15.02.2023 року позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, з урахуванням якої просить суд: - стягнути на його користь з [PERSON] заборгованість за договором позики від 26.01.2021 року у розмірі 273 286,00грн. В обґрунтування позовних вимог з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог позивач послався на те, що 26.01.2021 року він надав у позику відповідачу кошти у розмірі 14 475 доларів США у строк до 01.03.2022 року, що підтверджується розпискою, написаною та підписаною власноруч відповідачем. Проте, відповідач, починаючи з січня 2022 року припинила виконання взятих на себе зобов`язань, а саме здійснювати платежі за розпискою. Таким чином відповідач свої договірні зобов`язання за договором позики виконала лише частково і повернула позикодавцю позичені у нього кошти у сумі 7 000,00 доларів США, що підтверджується квитанцією Р24А1003843365C0220 від 01.03.2021 на суму в розмірі 28 000,00 грн., квитанцією Р24А1096349064C2017 від 05.04.2021 на суму в розмірі 28000,00 грн., квитанцією Р24А1187756737C7851 від 11.05.2021 на суму в розмірі 27800,00 грн., квитанцією Р24А1296630269C8936 від 19.06.2021 на суму в розмірі 27250,00 грн., квитанцією Р24АР24A1372274374C5373 від 19.07.2021 на суму в розмірі 27100,00 грн., квитанцією Р24А1543220014C0822 від 21.09.2021 на суму в розмірі 26700,00 грн., квитанцією Р24А1766076775C4644 від 02.12.2021 на суму в розмірі 17000,00 грн., квитанцією Р24А1768670704C9725 від 03.12.2021 на суму в розмірі 10000,00 грн., квитанцією Р24A1766083868C1454 від 02.12.2021 на суму в розмірі 280,00грн. У зв`язку з чим, сума позики в розмірі 7 475 доларів США є непогашеною. Станом на 10.02.2023 року курс долара США по відношенню до гривні, встановленого НБУ, складає 36,56 грн за 1 долар США. Таким чином станом на 10.02.2023 року еквівалент заборгованості відповідача складає 273,286,00грн. Зважаючи на вищевикладені обставини, позивач просив стягнути на його користь з [PERSON] заборгованість за договором позики від 26.01.2021 року у розмірі 273 286,00грн. Разом з позовною заявою, позивачем подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером 3221487001:01:035:0040 площею 0,0668 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2309642732214), нежитлове приміщення загальною площею 4,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1365865880000), нежитлове приміщення загальною площею 3,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1365855780000), які належить відповідачу на праві власності. Свою заяву позивач обґрунтував тим, що 26 січня 2021 року позивач надав [PERSON] у позику 14 475 доларів США, які остання мала повернути в строк до 01.03.2022 року. Станом на 04 липня 2022 року відповідач, позичені кошти у повному обсязі не повернула. Тому існує імовірність відчуження відповідачем належного їй майна на користь інших осіб з метою уникнення відповідальності, що призведе до порушення прав позивача, в зв`язку з чим виникла необхідність у застосуванні заходів забезпечення позову. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11.07.2022 року цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики була передана на розгляд до Солом`янського районного суду міста Києва. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 жовтня 2022 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю Митрофанову А.О. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2022 року відкрито провадження у справі, вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, а також встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення копії ухвали суду подати відзив на позовну заяву у відповідності до статті 274 ЦПК України. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2022 року у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову відмовлено. Так, з матеріалів справи вбачається, що копію ухвали про відкриття провадження у справі направлено відповідачу рекомендованим листом з рекомендованим повідомленням (штрих-код Укрпошти 0311331762739) на адресу її зареєстрованого місця проживання, проте, відповідно до довідки відділення поштового зв`язку копія ухвали суду разом з доданими до неї документами, не вручені та повернуті на адресу суду з відміткою відділення поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Згідно частини 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням частини 1 статті 280 ЦПК України. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне. Як вбачається з матеріалів справи, 26.01.2021 року [PERSON] взяла у борг у позивача [PERSON] гроші у сумі 14 475 доларів США та зобов`язалась повернути отриману суму позики до 01.03.2022 року, із розрахунку 1 000 доларів США кожного місяця. Факт отримання відповідачем коштів підтверджується її власноруч написаною письмовою розпискою від 26.01.2021 року. Відповідно до наданих квитанцій, відповідач свої договірні зобов`язання за договором позики виконала лише частково, а саме у розмірі 192 130грн (що дорівнює 7000 доларів США), що підтверджується: квитанцією Р24А1003843365C0220 від 01.03.2021 на суму в розмірі 28 000,00 грн., квитанцією Р24А1096349064C2017 від 05.04.2021 на суму в розмірі 28000,00 грн., квитанцією Р24А1187756737C7851 від 11.05.2021 на суму в розмірі 27800,00 грн., квитанцією Р24А1296630269C8936 від 19.06.2021 на суму в розмірі 27250,00 грн., квитанцією Р24АР24A1372274374C5373 від 19.07.2021 на суму в розмірі 27100,00 грн., квитанцією Р24А1543220014C0822 від 21.09.2021 на суму в розмірі 26700,00 грн., квитанцією Р24А1766076775C4644 від 02.12.2021 на суму в розмірі 17000,00 грн., квитанцією Р24А1768670704C9725 від 03.12.2021 на суму в розмірі 10000,00 грн., квитанцією Р24A1766083868C1454 від 02.12.2021 на суму в розмірі 280,00грн. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Як передбачено ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а статтею 525 ЦКУ передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). При цьому, за правилами ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника. Розписка є документом, який боржник видає кредитору, підтверджуючи як укладення договору позики, так і його умови, а також засвідчуючи отримання певної грошової суми. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 18 вересня 2013 року в справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14. Таким чином, оскільки наявна у позивача розписка підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми, яка в обумовлений договором строк відповідачем у повному обсязі не повернута, суд приходить до висновку про наявність між сторонами правовідносин, які випливають із договору позики, та, як наслідок, про обов`язок відповідача повернути позивачу отриману, але не повернуту, грошову позику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до частини першої, другої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Тож, за змістом позову та розписки відповідача предметом позики були грошові кошти в доларах США, однак, позивач, звертаючись до суду, просить стягнути з [PERSON] боргові кошти в гривні за офіційним курсом Національного банку України на 10.02.2023 року (дата заяви про збільшення позовних вимог) - 36,56грн за 1 долар США, в розмірі 273 286 грн. Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У відповідності до частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із частинами 1, 7 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідач процесуальним правом подання відзиву на позовну заяву, не скористався, тому доводи позивача відповідачем не спростовано. Відповідно до частини 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved