Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-23 00:00:00

28 квітня 2023 до Ленінського районного суду міста .Запоріжжя надійшла позовна заява представника позивача [PERSON] - адвоката Вишнякової Ірини Олександрівни до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» про визнання незаконним наказу №43-кз від 27.03.2023 про звільнення з роботи, поновлення на посаді головного фахівця з атомних електростанцій (з експлуатації енергоблоків) - керівника експлуатаційного підрозділу відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 07.08.1986 року [PERSON] перебував в трудових відносинах з відповідачем та перед звільненням обіймав посаду головного фахівця з атомних електростанцій (з експлуатації енергоблоків) - керівника експлуатаційного підрозділу відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» (м. Енергодар, Запорізької області) державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», що підтверджується трудовою книжкою. 27.03.2023 наказом №43-кз ВП ЗАЕС позивача було звільнено за пунктом 6 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, у зв`язку з відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством. 28.03.2023 позивач отримав на власну електронну пошту скановану копію наказу №43-кз від 27.03.2023 «Про звільнення з роботи [PERSON] ». Засобами поштового зв`язку вказаний наказ не направлявся. Позивач вважає, що його звільнення відбулось з порушенням чинного законодавства України, наказ №43-кз від 27.03.2023 є незаконним, у зв`язку з наступним. Відповідно до наказу ВП ЗАЕС №15140-в від 12.09.2022 позивачу було надано щорічну відпустку з 29.09.2022 по 04.10.2022. У зв`язку із ситуацією що склалася у місті Енергодар через окупацію, перебування на об`єктах ВП ЗАЕС озброєних представників окупаційних військ та веденням активних бойових дій, позивач відчув реальну небезпеку для власного життя, через що був вимушений під час відпустки евакуюватися з міста Енергодар. Позивачу не було запропоновано відповідачем продовжити виконувати роботу у дистанційному режимі або у будь-якому іншому форматі та не було переведено у простій. 19.11.2022 позивачем, у відповідності до рекомендації адміністрації, на електронну пошту відповідача була направлена заява про надання з 21.11.22 відпустки без збереження заробітної плати на період дії воєнного стану на підставі частини 3 статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2163-ІХ. До заяви була додана копія документа яка підтверджує евакуацію позивача з Енергодару та перебування останнього за кордоном, а саме Fiktionsbescheinigung [NUMBER]. Оформлення наказу про надання відпустки на період дії воєнного стану було підтверджено позивачу виключно у телефонному режимі, копія наказу на електронну скриньку [INFO] або будь-яким іншим чином від відповідача не надходила. Враховуючи те, що підчас відпустки робітник є вільним від виконання обов`язків за основним місцем роботи, у тому числі від обов`язку щоденно відстежувати надходження повідомлень на власну електронну скриньку, та з урахуванням тимчасової відсутності у позивача доступу до мережі інтернет, він лише 28.03.2023 на власній електронній скриньці [INFO] побачив декілька електронних листів від відповідача, з яких дізнався, що наказом ДП «НАЕК «Енергоатом» №01-88-н від 16.12.2022 створена «тимчасова адміністрація» ВП ЗАЕС з 01.12.2022. Листом ВП ЗАЕС № 21-1255/3 від 15.03.2023 позивачу повідомлено, що з метою долучення до роботи тимчасової адміністрації ВП ЗАЕС наказом ВП ЗАЕС № 2871-к від 13.03.2023 йому визначено робоче місце у м. Києві та вказано на необхідність в строк до 23.03.2023 прибути на визначене робоче місце, проте до листа була надана копія іншого наказу ВП ЗАЕС з № 271-к від 13.03.2023. Наказом ВП ЗАЕС № 43-кз від 27.03.2023 позивача було звільнено 27.03.2023 за пунктом 6 частини 1 статті 36 КЗпП, у зв`язку з відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством. Таким чином, позивач був незаконно звільнений та дізнався про наявність зазначених вище документів перебуваючи у відпустці (на період дії воєнного стану), та лише на наступний день після звільнення, а саме 28.03.2023. Жоден із зазначених вище документів не був надісланий позивачу будь-яким з наявних у позивача інтернет-месенжерів та про наявність вказаних документів йому не було повідомлено телефонним зв`язком. При цьому, пунктом 4 наказу ВП ЗАЕС №271-к від 13.03.2023 головному інженеру і першому заступнику генерального директора Мурашову І. було наказано забезпечити ознайомлення позивача з даним наказом за допомогою будь-яких доступних засобів зв`язку. Таким чином, при звільненні позивача наказом ВП ЗАЕС №43-кз від 27.03.2023 за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП (у зв`язку з відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством), відповідачем допущено порушення одразу двох обов`язкових складових цієї підстави звільнення, а саме. Обов`язковою умовою для звільнення працівника за п. 6. ч. 1 ст.36 КЗпП є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість, яка повинна чітко відображати волевиявлення робітника та бути відображена у юрмі розписки працівника у відповідному повідомленні роботодавця або у письмовій заяві працівника про відмову від продовження роботи. При цьому, позивач не висловлював своєї відмови від переведення на роботу в іншу місцевість та будь-яких розписок або письмових заяв з цього приводу відповідачу не надавав. Позивач дізнався про позицію відповідача долучитися до роботи тимчасової адміністрації ВП ЗАЕС лише після свого незаконного зільнення 28.03.2023, тобто він навіть теоретично не мав можливості повідомити відповідача про відмову від переведення на роботу в іншу місцевість. Обов`язковою умовою для звільнення працівника за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП є не просто відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість, а саме відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством. Тобто, відмова працівника від переведення в іншу місцевість може бути підставою для застосування п. 6. ч. 1 ст.36 КЗпП тільки у разі доведення факту одночасної зміни місцезнаходження (релокації) самим підприємством (відповідачем). Питання про визначення іншої місцевості безпосередньо в КЗпП України не розкрито, і тому треба керуватися визначенням іншої місцевості, яке є в інших нормативно-правових ах України. Законодавець визначає поняття «інша місцевість» як інший населений пункт. Такого висновку можна прийти, проаналізувавши положення Постанови Кабінету Міністрів №255 від 02.03.1998 «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість». Так, у п. 1 вказаної постанови зазначено наступне: «установити, що працівникам в`язку з переведенням їх на іншу роботу, якщо це пов`язано з переїздом в іншу місцевість інший населений пункт), виплачуються...». Відповідно до ст. 93 ЦК України, місцезнаходженням юридичної особи є фактичне: це ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку. Положеннями ст. 95 ЦК України передбачено, що філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру (ч. 5 ст. 95 ЦК України). Статтею 7 Закону № 755 «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» передбачено, що Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних - підприємців з Єдиного державного реєстру. Згідно з п. 10 ч. 2 ст. 9 Закону №755, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців і громадських формувань серед інших даних вказується місцезнаходження юридичної особи. Відповідно до п. 20 ч. 2 ст. 9 Закону № 755, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців і громадських формувань містяться такі дані про відокремлені підрозділи юридичної особи: ідентифікаційний код відокремленого підрозділу; найменування відокремленого підрозділу; місцезнаходження відокремленого підрозділу. Частиною 1 ст. 10 Закону № 755 передбачено, якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Згідно з ч. 18 ст. 17 Закону №755, для державної реєстрації змін до відомостей про відокремлений підрозділ юридичної особи, що містяться в Єдиному державному реєстрі, подається відповідна заява про державну реєстрацію змін до відомостей про відокремлений підрозділ юридичної особи, що містяться в Єдиному державному реєстрі. У свою чергу якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не внесені до нього вони не можуть бути використані у спорі з третьою особою, крім випадків, коли особа знала або могла знати ці відомості (частина 3 ст. 10 Закону № 755). Станом на дату звільнення, так і станом на дату звернення з цією позовною заявою місцезнаходженням відповідача - Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» ЄДРПОУ: 19355964 є Україна, 71503, Запорізька область, місто Енергодар, вулиця Промислова, будинок 133, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Крім того, підтвердженням місцезнаходження відповідача - Відокремленого хдрозділу «Запорізька атомна електрична станція» ЄДРПОУ: 19355964 саме за адресою: [ADDRESS] , також є лист ВП ЗАЕС №21-1255/3 від 15.03.2022, із відображенням зазначеної адреси у шапці фірмового бланку підприємства. Таким чином, відповідач не мав права застосування п. 6. ч. 1 ст. 36 КЗпП, у зв`язку з відсутністю належних та допустимих доказів зміни місцезнаходження (релокації) Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» ЄДРПОУ: 19355964 з міста Енергодар до міста Київ. Просить визнати незаконним наказ ВП ЗАЕС №43-кз від 27.03.2023, поновити [PERSON] на посаді головного фахівця з атомних електростанцій (з експлуатації енергоблоків) - керівника експлуатаційного підрозділу відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом». Стягнути з державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу та понесені судові витрати. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя №334/3308/23 від 09.05.2023 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Сторони повідомлені про дату розгляду справи рекомендованою кореспонденцією, наданий час для подання відзиву та заперечень. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя №334/3308/23 від 09.05.2023 за клопотанням представника позивача витребувано від Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» наступні документи: посадову інструкцію головного фахівця з атомних електростанцій (з експлуатації енергоблоків) - керівника експлуатаційного підрозділу ВП ЗАЕС [PERSON], т.н. 4707; наказ ВП ЗАЕС ДП «НАЕК «Енергоатом» від 12.09.2022 р. №15140-в про надання щорічної відпустки [PERSON] ; наказ ВП ЗАЕС ДП «НАЕК «Енергоатом» №20151-в про надання відпустки без збереження заробітної плати [PERSON] на період дії воєнного стану; табель обліку робочого часу головного фахівця з атомних електростанцій (з експлуатації енергоблоків) - керівника експлуатаційного підрозділу ВП ЗАЕС [PERSON] , т.н. [NUMBER] за період з 29.09.2022 по 27.03.2023; довідку про заробітну плату [PERSON] за останні два місяці; довідку про остаточний розрахунок при звільненні [PERSON] , з відображенням дати його проведення. організаційну структуру Експлуатаційного підрозділу ВП ЗАЕС ДП «НАЕК «Енергоатом» діючу станом на 27.03.23 та наказ (розпорядження, тощо), яким вона затверджена (введена в дію); штатний розпис Експлуатаційного підрозділу ВП ЗАЕС ДП «НАЕК «Енергоатом» діючий станом на 27.03.23 та наказ (розпорядження, тощо), яким він затверджений (введений в дію); організаційну структуру Тимчасової адміністрації ВП ЗАЕС ДП «НАЕК «Енергоатом» діючу станом на 27.03.23 та наказ (розпорядження, тощо), яким вона затверджена (введена в дію); штатний розпис Тимчасової адміністрації ВП ЗАЕС ДП «НАЕК «Енергоатом» діючий станом на 27.03.23 та наказ (розпорядження, тощо), яким він затверджений (введений в дію); організаційну структуру ВП ЗАЕС ДП «НАЕК «Енергоатом» діючу станом на 27.03.23 та наказ (розпорядження, тощо), яким вона затверджена (введена в дію); організаційну структуру ДП «НАЕК «Енергоатом» діючу станом на 27.03.23 та наказ (розпорядження, тощо), яким вона затверджена (введена в дію); довідку про розмір посадового окладу головного фахівця з атомних електростанцій (з експлуатації енергоблоків) - керівника експлуатаційного підрозділу ВП ЗАЕС [PERSON] (т.н. 4707) станом на дату звільнення; довідку про середню заробітну плату головного фахівця з атомних електростанцій (з експлуатації енергоблоків) - керівника експлуатаційного підрозділу ВП ЗАЕС [PERSON] (т.н. 4707), розрахована відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року. На виконання ухвали суду №334/3308/23 від 09.05.2023 предстаником відповідача надіслані до суду наступні документи в електронному вигляді: посадова інструкція головного фахівця з атомних електростанцій (з експлуатації енергоблоків) - керівника експлуатаційного підрозділу ВП ЗАЕС [PERSON], т.н. 4707; наказ ВП ЗАЕС ДП «НАЕК «Енергоатом» № 20151-в про надання відпустки без збереження заробітної плати [PERSON] ; табель обліку робочого часу головного фахівця з атомних електростанцій (з експлуатації енергоблоків) - керівника експлуатаційного підрозділу ВП ЗАЕС [PERSON] , т.н. [NUMBER] за період з 29.09.2022 по 27.03.2023; довідка про заробітну плату [PERSON] за останні два місяці від 13.04.2023 №80; довідка про остаточний розрахунок при звільненні [PERSON] від 13.04.2023 №81, з відображенням дати його проведення; організаційна структура експлуатаційного підрозділу (витяг з Положення про експлуатаційний підрозділ 00.ЕП.ПЛ.01-17, яке введено в дію 15.12.2017 розпорядженням від 13.12.2017); штатний розпис експлуатаційного підрозділу ВП ЗАЕС ДП «НАЕК «Енергоатом», діючий станом на 27.03.2023; наказ про створення тимчасової адміністрації ВП ЗАЕС; наказ про затвердження штатного розпису ВП ЗАЕС; «Положення про організаційну структуру ДП «НАЕК «Енергоатом»; наказ про введення в дію «Положення про організаційну структуру ДП «НАЕК «Енергоатом» від 31.05.2021; довідка про розмір посадового окладу головного фахівця з атомних електростанцій (з експлуатації енергоблоків) - керівника експлуатаційного підрозділу ВП ЗАЕС [PERSON] (т.н. 4707) станом на дату звільнення; довідка про середню заробітну плату головного фахівця з атомних електростанцій (з експлуатації енергоблоків) - керівника експлуатаційного підрозділу ВП ЗАЕС [PERSON] (т.н. 4707), розрахована відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року. Разом з тим, представник відповідача зазначив, що решта витребуваних документів з 04.03.2023 року перебувають на тимчасово окупованій території, оскільки місто Енергодар Запорізької області та відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» ДП «НАЕК «Енергоатом» були захоплені військовими силами російської федерації. 13.06.2023 від представника відовідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог до ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Запорізька АЕС» про визнання незаконним наказу від 27.03.2023 року № 43-кз, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, з підстав викладених у відзиві. Судові витрати покласти на позивача. 19.06.2023 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що відповідач не мав правових підстав для «визначення робочих місць певних категорій працівників у місті Києві, необхідність ознайомлення з такими змінами позивача та, насамперед, обов`язковість згоди на це працівника», а на взаємозв`язку таких заходів із п. 6. ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Згідно із вказаною статтею підставами для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці. Відповідно до оскаржуваного наказу позивача звільнено у зв`язку з відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством. Як було детально зазначено у позовній заяві, з юридичної точки зору створення тимчасової адміністрації ВП ЗАЕС у м. Києві не є тотожним зі зміною місцезнаходження підприємства, яке згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань й станом на дату звільнення позивача, і наразі знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Отже, відповідач не мав правових підстав для застосування п. 6. ч. 1 ст. 36 КЗпП у зв`язку з відсутністю належних та допустимих доказів зміни місцезнаходження (релокації) Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» ЄДРПОУ: 19355964 з міста Енергодар до міста Київ. Позивач не висловлював своєї відмови від переведення на роботу в іншу місцевість та будь-яких розписок або письмових заяв з цього приводу Відповідачу не надавав та й навіть теоретично не міг надати, оскільки про позицію долучитися до роботи тимчасової адміністрації ВП ЗАЕС дізнався лише після свого незаконного звільнення 28.03.2023. Додані до відзиву документи, які з точки зору відповідача, підтверджують факт звернення останнього з листами до позивача з вказаними пропозиціями, не підтверджують факт їх отримання та ознайомлення з їхнім змістом. Крім того, відповідач мав можливість повідомити позивача про направлення на його електронну пошту такої важливої кореспонденції й за допомогою засобів телефонного зв`язку та мессенджерів, щоб упевнитися про виконання свого обов`язку донесення інформації. Особливо, після відсутності відповіді на перший електронний лист, очевидно мали виникнути сумніви, що він дійшов до потрібного адресата, не потрапив у папку «спам» тощо. У якості прикладу зазначаємо, що на електронну пошту представника позивача надійшов відзив на позовну заяву із додатками, серед яких є файл під назвою «підтвердження відправлень [PERSON]», який з невідомих причин не відкривається. З його змістом є можливість ознайомитися лише через Електронний суд. Тобто, відповідач з огляду на наведене, не використав всіх доступних засобів повідомлення позивача про пропозицію долучитися до роботи тимчасової адміністрації ВП ЗАЕС у м. Києві. Таким чином, у даному випадку відсутня й відмова позивача від переведення, й зміна місцезнаходження ВП ЗАЕС з м. Енергодар до м. Київ, що виключає можливість звільнення позивача за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Аргументи, що для задоволення даної позовної вимоги та отримання права на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач має надати докази прибуття до Києва та чекати поки суд розгляне даний спір, є нікчемними та не потребують зайвого аналізу. Просить, врахувати дані пояснення, доводи, міркування при розгляді справи та прийняти рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 20.06.2023 від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено, що в якості пояснень щодо обставин звільнення позивача, відповідачем викладено фактаж подій та заходів, які призвели саме до застосування такого заходу впливу на позивача, як звільнення з займаної посади. В своїх діях та висновках відповідач керувався виключно нормами КЗпП України з урахуванням обмежень, передбачених Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022. Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис (частина третя статті 64 ГК України). За пунктом 2 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України (який є чиним з 24 березня 2022 року) під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ (який набрав чинності з 24 березня 2022 року) (далі - Закон України № 2136-ІХ) на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України. За частиною першою статті 3 Закону України № 2136-ІХ У період дії воєнного стану роботодавець має право перевести працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди (крім переведення на роботу в іншу місцевість, на території якої тривають активні бойові дії), якщо така робота не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою. Цей Закон діє у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (пункт 3 Прикінцевих положень Закону України № 2136-ІХ). У зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб та продовжено відповідними Указами Президента України до 30.06.2023. Звертаю увагу суду, що спірні відносини виникли з відокремленим підрозділом «Запорізька атомна електрична станція», який знаходиться на тимчасово окупованій території. Тобто, сам факт створення тимчасової адміністрації ВП «Запорізька АЕС» у м. Києві (наказ № 01-881-н від 16.12.2022) та визначення робочого місця головному фахівцю з атомних електростанцій (з експлуатації енергоблоків) - керівнику експлуатаційного підрозділу в м. Київ викликаний необхідністю відвернення обставин, що ставлять загрозу життю чи нормальним життєвим умовам працівників. Виходячи з вищенаведеного, доводи позивача щодо неправомірності визначення робочих місць певних категорій працівників у м. Київ, необхідність ознайомлення з такими змінами позивача та, насамперед, обов`язковість згоди на це працівника є необґрунтованими та безпідставними, що виключає протиправність дій роботодавця в цій частині. Діючі норми КЗпП України жодним чином не визначають вимоги та обов`язок щодо зміни місцезнаходження підприємства чи будь-які обмеження щодо визначення керівним органом способу організації переведення адміністрації підприємства (як органу управління) в розумінні фізичної частини самого підприємства та з огляду на абсурдність необхідності та фактичної можливості переміщення 6-ти атомних енергоблоків станції. Зазначив, що зауваження позивача щодо неможливості ним отримати накази чи листи від роботодавця є безпідставними та протирічать власне поясненням самого позивача, оскільки ним доведено, що всі накази і листи він отримав на електронну адресу, зазначену в своїй заяві [INFO], жодних дій, направлених на врегулювання трудових відносин з роботодавцем не вчинив, заяв чи повідомлень роботодавцю не направляв, що підтверджує відсутність зацікавленості в подальших трудових відносинах з Відповідачем. В заявах, поданих позивачем зазначено єдиний засіб зв`язку - електронна пошта останнього, жодного іншого засобу зв`язку позивачем не вказувалось, контактних осіб чи представників не зазначалось, що спростовує твердження представника позивача про відсутність чи недостатність дій відповідача в частині направлення кореспонденції позивачу. Представник позивача жодним нормативним актом не обґрунтував наявність обов`язку відповідача донесення інформації іншій особі у спосіб, який постфактум буде визначати сам позивач чи його представник, не повідомляючи про такі засоби зв`язку роботодавця, в подальшому цим маніпулюючи. Крім того, відсутність елементарних навичок щодо використання електронних засобів зв`язку, відсутність знань інтернет технологій та не вміння користуватись файловими редакторами тощо не надає право позивачу чи його представнику звинувачувати відповідача в приховуванні інформації чи порушенні прав працівника. Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України № 2136-ІХ у період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України «Про відпустки». Тобто, позивач, фактично мав обов`язок кожні 90 днів подавати відповідні заяви щодо надання відпустки без збереження заробітної плати на розгляд роботодавцю, що визначено нормами діючого законодавства в умовах воєнного стану. Відповідно до ч. 2 цієї ж статті Закону, у період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури. Постановою КМУ від 09.10.2020 № 1109 «Деякі питання об`єктів критичної інфраструктури» затверджено Порядок віднесення об`єктів до критичної інфраструктури та перелік секторів критичної інфраструктури, до якого відноситься паливно-енергетичний сектор, електро-енергетика, виробництво електричної енергії, Міненерго. Є доведеним факт віднесення до об`єктів критичної інфраструктури ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Запорізька АЕС». Посилання позивача стосовно відсутності обмеження строку відпустки без збереження заробітної плати є нікчемним, оскільки вказаний строк регулюється сааме діючим законодавством, власне ця позиція суперечить самим обґрунтуванням позову, оскільки позов ґрунтується на позиції позивача, що він перебуває у відпустці. Звільнення працівника на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із його відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, не можна відносити ні до звільнення працівника за його ініціативою, ні до звільнення працівника за ініціативою роботодавця. Зазначена підстава припинення трудового договору обумовлена відсутністю взаємного волевиявлення його сторін, недосягненням ними згоди щодо продовження дії трудового договору. Закон детально не регламентує порядок відмови працівника від продовження роботи у зв`язку із відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією і не встановлює, що передбачена пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України незгода працівника продовжувати роботу з такими змінами в нових умовах має бути у письмовій формі (подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року справа № 447/334/18 та від 22.05.2023 у справі 212/2542/22). Тобто відмова позивача визначалась його бездіяльністю та ігноруванням своїх посадових обов`язків, в тому числі, щодо присутності на робочому місті та інформування про причини такої відсутності. Всупереч своїм аргументам, ні представник позивача ні сам позивач не визначив правовий статус останнього у відношенні до роботодавця, не визначив його правовий режим перебування за межами України, не визначено мету перебування за межами України, позивач не визначає подальші правові стосунки в рамках трудових відносин та ухиляється від пояснення органу судової влади щодо свого спеціального становища, як головного фахівця з атомних електростанцій під час критичних ситуацій, враховуючи обов`язок щодо відвернення аварій (з огляду на посадові обов`язки). Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України у разі винесення рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш, як за один рік. Тобто, питання щодо виплати середньої заробітної плати вирішується судом виключно за встановлення факту незаконності звільнення працівника, прийняття рішення щодо його поновлення на роботі та визначення юридичного факту вимушеного прогулу. Системний аналіз приписів статті 235 КЗпП України дозволяє окреслити випадки, у яких може мати місце вимушений прогул, а саме у разі: незаконного звільнення працівника; незаконного переведення працівника на іншу роботу; затримки видачі трудової книжки з вини власника чи уповноваженого ним органу; затримки виконання рішення про поновлення на роботі; необґрунтованої відмови в прийнятті на роботу; несвоєчасного укладення трудового договору; унаслідок неправильного формулювання причин звільнення у трудовій книжці, що перешкоджало подальшому працевлаштуванню працівника. При цьому вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії або бездіяльність роботодавця. Отже, вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. Вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено статтями 235, 236 КЗпП України і вони не підлягають розширеному тлумаченню. Верховний Суд наголосив, що оплата вимушеного прогулу в установлених указаними статтями КЗпП України випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою матеріальної відповідальності роботодавця є трудове майнове правопорушення, тобто винне протиправне порушення роботодавцем своїх трудових обов`язків, унаслідок чого заподіюється майнова шкода працівникові. З огляду на вищенаведене, приймаючи до уваги викладені Відповідачем факти та нормативне обґрунтування, у спірних правовідносинах відсутність свідчень незаконного звільнення Позивача - відсутні підстави для виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу чи необхідності вирішення цього питання в судовому порядку. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Акцентую увагу суду, що саме позивач зазначає в позовній заяві про перебування його у відпустці без збереження заробітної плати без обмеження строку (тобто на дату розгляду справи), що, за умов встановлення вказаного факту судом, виключає правомірність виплати середнього заробітку за вимушений прогул, оскільки заробітна плата під час вказаного виду відпустки не нараховується та не виплачується. В позовні заяві сам позивач заявляє, що в період використання відпусти без збереження заробітної плати, на дату визначення місця роботи в м. Києві, на дату звільнення та по теперішній час перебував за межами України, останній не надав жодного доказу, що прибув до України, до фактичного місця роботи та готовий приступити до виконання своїх трудових (професійних) обов`язків. Просить суд відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог до ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Запорізька АЕС» про визнання незаконним наказу від 27.03.2023 року № 43-кз, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Судові витарти покласти на позивача. В судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримала у повному обсязі, просила її задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та надані докази, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до статей 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що з 07.08.1986 роу позивач [PERSON] перебував в трудових відносинах з відповідачем та перед звільненням обіймав посаду головного фахівця з атомних електростанцій (з експлуатації енергоблоків) - керівника експлуатаційного підрозділу відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» (м. Енергодар, Запорізької області) державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», що підтверджується копією трудової книжки. Відповідно до наказу ВП ЗАЕС №15140-в від 12.09.2022 позивачу було надано щорічну відпустку з 29.09.2022 по 04.10.2022. 05.10.2022 [PERSON] на роботу не вийшов та в телефонному режимі попередив про те, що евакуювався, оскільки місто Енергодар Запорізької області перебуває під контролем окупаційних, озброєних військ російської федерації, в якому ведуться активні боєві дії відповідно до Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають у тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затверджений наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 № 75, внаслідок чого існує реальна загроза його життю. 19.11.2022 на електронну пошту ДП «НАЕК «Енергоатом» надійшла заява [PERSON] про надання йому відпустки без збереження заробітної плати з 21.11.2022 на період дії воєнного стану згідно зі ст. 12 п. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2163-ІХ. До заяви була додана копія документу, який посвідчував перебування [PERSON] за кордоном з 17.11.2022 по 16.05.2023. Також у зазначеній вище заяві [PERSON] вказані номер телефону та адреса електронної пошти для зворотного зв`язку, а саме [INFO] 09.12.2022, на підставі наданих документів, наказом ВП ЗАЕС №20151-в [PERSON] було оформлено відпустку без збереження заробітної плати на період дії воєнного стану з 21.11.2022 по 18.02.2023. 19.02.2023 [PERSON] на роботу не вийшов. 09.03.2023 відповідачем на електронну адресу [INFO] [PERSON] було направлено листа про надання пояснень та копій документів, які підтверджують причину його відсутності на роботі з 19.02.2023. Станом на 23.03.2023 відповідь на лист до ВП ЗАЕС не надходила. У зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України, для організації управління ВП «Запорізька АЕС» в умовах тимчасової окупації відповідно до обставин, що змінюються, наказом Президента ДП «НАЕК «Енергоатом» від 16.12.2022 № 01-881-н з 01.12.2022 була створена тимчасова адміністрація ВП «Запорізька АЕС» у м.Києві. Керівником тимчасової адміністрації призначено т.в.о. генерального директора ВП ЗАЕС Д. Вербицького, заступником керівника - головного інженера (першого заступника генерального директора) ВП ЗАЕС І. Мурашова. З метою долучення до роботи тимчасової адміністрації наказом ВП ЗАЕС від 13.03.2023 №2871-к головному фахівцю з атомних електростанцій (з експлуатації енергоблоків) - керівнику експлуатаційного підрозділу ВП ЗАЕС [PERSON] визначено робоче місце в м.Києві. На виконання пункту 2 наказу від 13.03.2023 №2871-к, шляхом направлення на електронну пошту [INFO] листа від 15.03.2023 № 21-1255/03-вих, [PERSON] було повідомлено про необхідність в строк до 23.03.2023 з`явитися на робочому місці для виконання посадових обов`язків або надіслати на електронну адресу [INFO] відмову від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством. Також [PERSON] повідомлено про те, що неприбуття на робоче місце в м.Київ або ненадання до 23.03.2023 відповіді щодо прибуття на робоче місце в м.Київ буде розглядатися адміністрацією ВП ЗАЕС, як відмова від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством. Відповідь щодо згоди на переведення на роботу в іншу місцевість (м. Київ) та прибуття на робоче місце в м. Київ, а також готовності приступити до виконання посадових обов`язків, від [PERSON] станом на 24.03.2023 не надходила. Відповідно до норм п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, наказом № 43-кз від 27.03.2023 звільнено головного фахівця з атомних електростанцій (з експлуатації енергоблоків) - керівника експлуатаційного підрозділу ВП ЗАЕС, [PERSON] у зв`язку з відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством. 27.03.2023 відповідачем направлено [PERSON] копію наказу про звільнення на електронну адресу для зворотного зв`язку [INFO] З [PERSON] організовано розрахунок з урахуванням компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. Відповідно до частин 2, 6 статті 43 Конституції України, держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Положеннями статті 21 КЗпП України встановлено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці. Частинами третьою та четвертою статті 32 КЗпП України передбачено, що у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. Зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку зі зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці. Таким чином, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці. Така позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №582/1001/15-ц. Доцільність запровадження відповідачем вищенаведених змін в організації виробництва і праці, а також право відповідача на запровадження таких змін передбачено статями 42, 44 Господарського кодексу України, якими визначено, що суб`єктам підприємницької діяльності надано право самостійно визначати порядок залучення та використання матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів (в тому числі і трудових), самостійно встановлювати та змінювати організацію виробництва і праці. Відповідно до частини першої статті 62 ГК України підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Згідно з частиною першою статті 64 ГК України підприємство може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо), а також функціональних структурних підрозділів аппарату управління (управлінь, відділів, бюро, служб тощо). Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис (частина третя статті 64 ГК України). Втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України. За пунктом 2 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України (який є чиним з 24 березня 2022 року) під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ, який набрав чинності з 24 березня 2022 року на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України. За частиною першою статті 3 Закону України № 2136-ІХ У період дії воєнного стану роботодавець має право перевести працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди (крім переведення на роботу в іншу місцевість, на території якої тривають активні бойові дії), якщо така робота не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою. Цей Закон діє у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (пункт 3 Прикінцевих положень Закону України № 2136-ІХ). У зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб та продовжено відповідними Указами Президента України до 30.06.2023. Так, спірні відносини позивача виникли з відокремленим підрозділом «Запорізька атомна електрична станція», який знаходиться на тимчасово окупованій території. 04 березня 2022 місто Енергодар Запорізької області та відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» ДП «НАЕК «Енергоатом» були захоплені військовими силами російської федерації та до теперішнього часу перебувають в тимчасовій окупації. Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 затверджено перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією. Розділом ІІ Переліку визначено, що Енергодарська міська територіальна громада перебуває з 04.03.2022 в тимчасовій окупації. Місцезнаходження ВП ЗАЕС: 71500, Запорізька область м. Енергодар, вулиця Промислова 133, що підтверджує розташування зазначеного відокремленого підрозділу в межах Енергодарської міської територіальної громади. Відповідно до наказ № 01-881-н від 16.12.2022 було створено тимчасову адміністрацію ВП «Запорізька АЕС» у м. Києві та визначення робочого місця головному фахівцю з атомних електростанцій (з експлуатації енергоблоків) - керівнику експлуатаційного підрозділу в м. Київ викликаний необхідністю відвернення обставин, що ставлять загрозу життю чи нормальним життєвим умовам працівників. Доводи позивача щодо неправомірності визначення робочих місць певних категорій працівників у м. Києві, необхідність ознайомлення з такими змінами позивача та, насамперед, обов`язковість згоди на це працівника є необґрунтованими та безпідставними, що виключає протиправність дій роботодавця в цій частині. Щодо неможливості позивача отримати накази та листи від роботодавця суд вважає безпідставними, оскільки накази та листи були отримані ним на електронну адресу, зазначену в поданій ним заяві [INFO]. Втім, позивач жодних дій, направлених на врегулювання трудових відносин з роботодавцем не вчинив, заяв чи повідомлень роботодавцю не направляв, що підтверджує відсутність зацікавленості в подальших трудових відносинах з відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України № 2136-ІХ у період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України «Про відпустки». Крім того, відповідно до ч. 2 цієї ж статті Закону, у період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури. Постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2020 №1109 «Деякі питання об`єктів критичної інфраструктури» затверджено Порядок віднесення об`єктів до критичної інфраструктури та перелік секторів критичної інфраструктури, до якого відноситься паливно-енергетичний сектор, електро-енергетика, виробництво електричної енергії, Міненерго. Таким чином, факт віднесення до об`єктів критичної інфраструктури ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Запорізька АЕС» є доведеним. Посилання позивача на ст. 12 Закону України «Про відпустки» щодо відсутності обмеження строку відпустки без збереження заробітної плати є хибними, оскільки вказана норма закону не регулює надання цього виду відпусток. З огляду на той факт, що ст. 12 Закону України № 2136-ІХ передбачено лише право надавати працівнику відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про відпустки», роботодавець правомірно визначив термін відпустки наказом № 20151-в з 21.11.2022 по 18.02.2023. Наведені вище факти спростовують твердження позивача щодо знаходження його у відпустці під час визначення йому робочого місця в м. Києві та протиправність дій роботодавця щодо відкликання робітника з відпустки, що, в свою чергу, доводить безпідставність заяв позивача про незаконність звільнення останнього під час перебування у відпустці. Звільнення працівника на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із його відмовою від від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, не можна відносити ні до звільнення працівника за його ініціативою, ні до звільнення працівника за ініціативою роботодавця. Зазначена підстава припинення трудового договору обумовлена відсутністю взаємного волевиявлення його сторін, недосягненням ними згоди щодо продовження дії трудового договору. Закон детально не регламентує порядок відмови працівника від продовження роботи у зв`язку із відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією і не встановлює, що передбачена пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України незгода працівника продовжувати роботу з такими змінами в нових умовах має бути у письмовій формі (подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року справа № 447/334/18 та від 22.05.2023 у справі 212/2542/22). Тобто відмова позивача визначалась його бездіяльністю та ігноруванням своїх посадових обов`язків, в тому числі, щодо присутності на робочому місті та інформування про причини такої відсутності. Крім того, посилання позивача на роз`яснення Мінекономіки України не може бути використаним як припис нормативного акту щодо застосування в судовій практиці, оскільки роз`яснення Мінекономіки носять виключно рекомендаційний характер. Також, суд зазначає, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис (частина третя статті 64 ГК України). За пунктом 2 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, який є чиним з 24 березня 2022 року під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ, який набрав чинності з 24 березня 2022 року на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України. За частиною першою статті 3 Закону України № 2136-ІХ У період дії воєнного стану роботодавець має право перевести працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди (крім переведення на роботу в іншу місцевість, на території якої тривають активні бойові дії), якщо така робота не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою. Цей Закон діє у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (пункт 3 Прикінцевих положень Закону України № 2136-ІХ). У зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб та продовжено відповідними Указами Президента України до 30.06.2023. Спірні відносини позивача виникли з відокремленим підрозділом «Запорізька атомна електрична станція», який знаходиться на тимчасово окупованій території. Тобто, сам факт створення тимчасової адміністрації ВП «Запорізька АЕС» у м. Києві (наказ № 01-881-н від 16.12.2022) та визначення робочого місця головному фахівцю з атомних електростанцій (з експлуатації енергоблоків) - керівнику експлуатаційного підрозділу в м.Київ викликаний необхідністю відвернення обставин, що ставлять загрозу життю чи нормальним життєвим умовам працівників. Доводи позивача щодо неправомірності визначення робочих місць певних категорій працівників у м. Києві, необхідність ознайомлення з такими змінами позивача та, насамперед, обов`язковість згоди на це працівника є необґрунтованими, що виключає протиправність дій роботодавця в цій частині. Діючі норми КЗпП України жодним чином не визначають вимоги та обов`язок щодо зміни місцезнаходження підприємства чи будь-які обмеження щодо визначення керівним органом способу організації переведення адміністрації підприємства (як органу управління) в розумінні фізичної частини самого підприємства. Щодо неможливості позивачем отримати накази чи листи від роботодавця є безпідставними, оскільки доведений той факт, що всі накази і листи були отримані позивачем на електронну адресу позивача, яку він зазначав у своїй заяві [INFO]. Разом з тим, жодних дій, направлених на врегулювання трудових відносин з роботодавцем позивач не вчинив, заяв чи повідомлень роботодавцю не направляв, що підтверджує відсутність зацікавленості в подальших трудових відносинах з відповідачем. В заявах, поданих позивачем зазначено єдиний засіб зв`язку - електронна пошта останнього, жодного іншого засобу зв`язку позивачем не вказувалось, контактних осіб чи представників не зазначалось, що спростовує твердження представника позивача про відсутність чи недостатність дій відповідача в частині направлення кореспонденції позивачу. Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України № 2136-ІХ у період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України «Про відпустки». Позивач, фактично мав обов`язок кожні 90 днів подавати відповідні заяви щодо надання відпустки без збереження заробітної плати на розгляд роботодавцю, що визначено нормами діючого законодавства в умовах воєнного стану. Відповідно до ч. 2 цієї ж статті Закону, у період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури. Постановою Кабінета Міністрів Укроаїни від 09.10.2020 № 1109 «Деякі питання об`єктів критичної інфраструктури» затверджено Порядок віднесення об`єктів до критичної інфраструктури та перелік секторів критичної інфраструктури, до якого відноситься паливно-енергетичний сектор, електро-енергетика, виробництво електричної енергії, Міненерго. Факт віднесення до об`єктів критичної інфраструктури ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Запорізька АЕС» є доведеним. Звільнення працівника на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із його відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, не можна відносити ні до звільнення працівника за його ініціативою, ні до звільнення працівника за ініціативою роботодавця. Зазначена підстава припинення трудового договору обумовлена відсутністю взаємного волевиявлення його сторін, недосягненням ними згоди щодо продовження дії трудового договору. Закон детально не регламентує порядок відмови працівника від продовження роботи у зв`язку із відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією і не встановлює, що передбачена пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України незгода працівника продовжувати роботу з такими змінами в нових умовах має бути у письмовій формі (подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року справа № 447/334/18 та від 22.05.2023 у справі 212/2542/22). Тобто відмова позивача визначалась його бездіяльністю та ігноруванням своїх посадових обов`язків, в тому числі, щодо присутності на робочому місті та інформування про причини такої відсутності. Щодо аргументів позивача на обгрунтування своєї позиції щодо відсутності факту зміни місцезнаходження ВП ЗАЕС та відсутності необхідності визначення робочого місця для відповідного фахівця, суд зазначає, що у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України, для організації управління ВП «Запорізька АЕС» в умовах тимчасової окупації відповідно до обставин, що змінюються, наказом Президента ДП «НАЕК «Енергоатом» від 16.12.2022 № 01-881-н з 01.12.2022 створена тимчасова адміністрація ВП «Запорізька АЕС» у м. Києві. Керівником тимчасової адміністрації призначено т.в.о. генерального директора ВП ЗАЕС Д. Вербицького, заступником керівника - головного інженера (першого заступника генерального директора) ВП ЗАЕС І. Мурашова. З метою долучення до роботи тимчасової адміністрації наказом ВП ЗАЕС від 13.03.2023 № 2871-к головному фахівцю з атомних електростанцій (з експлуатації енергоблоків) - керівнику експлуатаційного підрозділу ВП ЗАЕС [PERSON] визначено робоче місце в м. Києві. Сам факт створення тимчасової адміністрації ВП «Запорізька АЕС» у м. Києві (наказ № 01-881-н від 16.12.2022) та визначення робочого місця головному фахівцю з атомних електростанцій (з експлуатації енергоблоків) - керівнику експлуатаційного підрозділу в м. Київ викликаний необхідністю відвернення обставин, що ставлять загрозу життю чи нормальним життєвим умовам працівників. Постановою КМУ від 09.10.2020 № 1109 «Деякі питання об`єктів критичної інфраструктури» затверджено Порядок віднесення об`єктів до критичної інфраструктури та перелік секторів критичної інфраструктури, до якого відноситься паливно-енергетичний сектор, електро-енергетика, виробництво електричної енергії, Міненерго, а тому є доведеним факт віднесення до об`єктів критичної інфраструктури ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Запорізька АЕС». Спеціальне становище головного фахівця з атомних електростанцій під час критичних ситуацій, враховуючи обов`язок щодо відвернення аварій, повну матеріальну відповідальність (з огляду на посадові обов`язки) вимагає обов`язкову наявність та фізичну присутність на підприємстві головного фахівця з атомних електростанцій (з експлуатації енергоблоків) - керівника експлуатаційного підрозділу, особливо в умовах дії воєнного стану та окупації одного з об`єктів ДП «НАЕК «Енергоатом». Разом з тим, що саме ДП «НАЕК «Енергоатом» у місті Києві є юридичною особою у спірних правовідносинах, Запорізька АЕС є лише відокремленим підрозділом без статусу юридичної особи. З огляду на вищенаведені факти, підприємство було змушене тимчасово перевести на посаду головного фахівця з атомних електростанцій (з експлуатації енергоблоків) - керівника експлуатаційного підрозділу іншого працівника із визначенням місця роботи у м. Києві. Вказане доводить факт критичної необхідності та реальне створення робочих місць для певних категорій працівників у місті Києві на базі ресурсів саме юридичної особи - ДП «НАЕК «Енергоатом». Крім того, доказами наведених обставин є наказ президента ДП «НАЕК «Енергоатом» №887-к від 26.07.2023 та наказ т.в.о. генерального директора ВП «ЗАЕС» № 537-к від 26.07.2023, які долучаються до справи з відповідним клопотанням. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З урахуванням вище викладеного, суд вважає, що роботодавець дотримався всіх вимог та вчинив всі дії, передбачені діючим КЗпП України щодо законного та правомірного звільнення працівника. Щодо розподілу судових витрат, які понесенні учасниками процесу у цій справі, суд зазначає наступне. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини 2 статті 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Позивачу відмовлено у задоволенні позову, а тому понесені ним судові витрати не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed