Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-16 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. У жовтні 2023 року АТ КБ "ПРИВАТБАНК" звернувся до суду із вищезазначеним позовом. Позовні вимоги мотивовано тим, що між сторонами 08.02.2012 було укладено договір б/н, з метою отримання банківських послуг. Підписавши заяву, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між сторонами договір про надання банківських послуг. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ "ПРИВАТБАНК", які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Позивач посилався на те, що при укладенні договору сторони керувались ст. 207, ч. 1 ст. 634, ч. 2 ст. 639, ч. 2 ст. 642 ЦК України. Представник позивача посилався на те, що станом на 17.09.2023 виникла заборгованість за кредитом на загальну суму 91 209 грн 08 коп., яка складається з: 73 736 грн 04 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 17 473 грн 04 коп.- заборгованість за простроченими відсотками. Вказуючи на те, що позичальник порушив вимоги договору позивач, посилаючись на ст. ст. 509, 526, 527, 530, 610, 629, 1050, 1054 ЦК України, просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 08.02.2012 у розмірі 91 209 грн 08 коп., станом на 17.09.2023, та судові витрати у розмірі 2 684 грн судового збору. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 30.10.2023 відкрито провадження та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача у судове засідання не з`явився, подавши разом з позовною заявою (а.с. 96) заяву про розгляд справи без участі представника, позовні вимоги підтримував у повному обсязі. 16.01.2024 від представника позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи, у зв`язку із необхідністю додаткового часу для надання доказів та пояснень по справі. Разом із тим, у заяві не обґрунтовано неможливість подання таких пояснень або доказів у строк до 16.01.2024, відповідно до ухвали суду від 27.12.2023. Відповідач та представник відповідача у судове засідання не з`явились, від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без їхньої участі, у задоволенні позовних вимог просив відмовити. Відзив у визначений судом строк не подано. 27.12.2023 представник відповідача подав письмові пояснення, де, посилаючись на ст. 626, 638, 1054, 1055, 207 ЦК України вказував, що у наданій копії договору № б/н від 08.02.2012 відсутній оригінал підпису відповідача, матеріалами справи не підтверджено, що саме ці документи розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови кредитного договору неможливо встановити укладання саме цього договору з фінансовою установою та взагалі відношення відповідача до цього кредитного договору. Наведене вище узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у справі №342/180/17, висловленими в постанові від 03.07.2019. Також вказував, що відповідач не отримував кредитні кошти від АТ КБ "ПРИВАТБАНК" по зазначеному вище кредитному договору б/н від 08.02.2012 ні з каси, ні на свій поточний рахунок. Іншого способу, відповідно до постанови НБУ № 174 від 01.06.2011 року, надання кредиту в національній валюті фізичній особі на території України не існує. В доданих до позову документах немає документів, які підтверджують укладання зазначеного вище договору позики з відповідачем та факту надання відповідачу кредитних коштів. Вказані документи не підтверджують погодження з фінансовою організацією та відповідачем істотних умов договорів кредиту. Розрахунок заборгованості та надані до суду інші документи також не є документами, які можуть доводити погодження сторонами умов щодо розміру та сплати процентів. Представник відповідача посилався на постанову об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.05.2022 у справі № 393/126/20, де викладена правова позиція, відповідно до якої ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, заявою - анкетою, їх підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту та заяві-анкеті не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. Кредитний договір консенсуальний та його укладення відбувається у два моменти, а саме: укладення консенсуальної конструкції кредитного договору у момент його підписання та укладення конструкції реального кредитного договору у момент його виконання фінансовою установою відповідно узгоджених умов консенсуального договору, який створює право у фінансової установи на повернення кредиту та можливості отримання винагороди за його використання. Отже, виходячи з цього, представник відповідача вважає, що кредитного договору № б/н від 08.02.2012 у письмовій формі укладено не було, що у свою чергу свідчить про те, що відповідач з АТ КБ "ПРИВАТБАНК" не укладав кредитного договору, тому у нього немає зобов`язань перед позивачем. Також позивачем в розумінні ст. 81 ЦПК України не було доведено факт надання кредитних коштів за кредитним договором № б/н від 08.02.2012. Просив застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог АТ КБ "ПРИВАТБАНК" у повному обсязі. Враховуючи те, що представником позивача у заяві про відкладення розгляду справи не обгрунтовано неможливість подання пояснень у строк до 16.01.2024, відповідно до ухвали від 27.12.2023, зважаючи на подане клопотання представника відповідача про розгляду справи без участі представника відповідача та відповідача, беручи до уваги строки розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, передбачені ст. 275 ЦПК України, суд вирішив розглядати справу без участі сторін за наявними матеріалами в порядку, передбаченому ч.1 ст. 223 ЦПК України. Судом встановлено наступні обставини. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 08.02.2012 було укладено кредитний договір б/н, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приват Банку. У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с.43, 44-90). Заява про приєднання до Умов та правил підписана відповідачем власноруч 08.02.2012. Згідно з наданим банком розрахунком, у відповідача за вказаним кредитним договором станом на 17.09.2023 виникла заборгованість за кредитом на загальну суму 91 209 грн 08 коп., яка складається з: 73 736 грн 04 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 17 473 грн 04 коп.- заборгованість за простроченими відсотками (а.с.7-40). Довідкою про зміну умов кредитування, [PERSON] 12.11.2012 встановлено кредитний ліміт за картковим рахунком 4149хххххххх2990, - 20 тис. грн., 22.10.2021 - зміна кредитного ліміту, - 75 000 грн., 25.10.2022 - кредитний ліміт - 0 (а.с. 41). Згідно з довідкою (а.с.42) [PERSON] були видані кредитні картки, остання з яких видана 27.05.2019 з терміном дії - 01/23. Згідно з випискою з рахунку за договором №б/н за період з 31.03.2008 - 21.09.2023, [PERSON] користувався коштами кредитної картки з 12.11.2012 (покупка АЗС) по 25.10.2022 (Телеком послуги КОДАК, Українка, вул.Юності, 5Е) (а.с.99-169 зворот). Крім того, [PERSON] 13.10.2022 здійснив поповнення готівкою своєї картки в терміналі самообслуговування на 2 000 грн, у подальшому, після 25.10.2022 припинив користуватись карткою. Норми права, застосовані судом. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 та ч. 1 ст. 1048 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надано відповідні пільги. Відповідно до ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Застосування конструкції договору приєднання та його умови, у переважній більшості випадків, розробляє підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Також, до даних правовідносин неможливо застосувати правила ч.1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови, що розміщені на офіційному сайті банка, неодноразово ним змінювались в період - з часу виникнення спірних правовідносин (лютий 2012 року)до моменту звернення до суду із цим позовом (жовтень 2023 року), тобто, кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. До таких же правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Оцінка судом аргументів сторін, доказів. Зважаючи на наявність підписаного сторонами 08.02.2012 анкети-заяви між сторонами укладено договір споживчого кредитування. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження №14-131цс19, зауважила на тому, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяги з Тарифів і з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком, розмірах і порядку нарахування. Підписана відповідачем анкета-заява від 08.02.2012 року також не містить відомостей про розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, а доданий до позову витяг з Умов та правил надання банківських послуг, не містить підпису відповідача, що у свою чергу свідчить про відсутність згоди між сторонами щодо істотних умов договору, зокрема, розміру процентів, та неможливість застосування вказаного банком у розрахунку заборгованості розміру процентів за користування коштами. За таких обставин, з огляду на відсутність домовленості між сторонами щодо умов та розміру сплати процентів, вимоги банку в цій частині не ґрунтуються на законі і задоволенню не підлягають. Фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за кредитом у розмірі 73736 грн 04 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту. Щодо паспорту споживчого кредиту, який долучено до матеріалів позовної заяви, підписаного позичальником 07.02.2022, то судом взято до уваги, що він відповідає формі та змісту, визначеного для нього додатком 1 Закону України "Про споживче кредитування". Зі змісту паспорту слідує, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо. Також зазначено, що наведені обчислення реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача є репрезентативними та базуються на обраних споживачем умовах кредитування та припущенні, що договір про споживчий кредит залишатиметься чинним протягом погодженого строку, а кредитодавець і споживач виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в договорі. Реальна річна процентна ставка обчислена на основі припущення, що процентна ставка та інші платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит (а.с. 56-60). Суд зазначає, що Закон України "Про споживче кредитування" застосовано до правовідносин, що виникли у сторін з часу набрання чинності вказаним Законом, тобто з 10.06.2017, проте, й за цей період наявними в матеріалах справи доказами не підтверджено, що сторони, зокрема позичальник, дійшли істотних умов договору за відсотками. Щодо тверджень представника відповідача про те, що відповідач не отримував кредитні кошти від АТ КБ "ПРИВАТБАНК" по зазначеному вище кредитному договору б/н від 08.02.2012 ні з каси, ні на свій поточний рахунок, суд зазначає наступне. Розмір зобов`язання щодо повернення суми кредиту визначається не встановленим кредитним лімітом, а сумою фактично отриманого кредиту в рамках договору. Частиною 2 статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення по справі на користь протилежної сторони. Отже, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі, а не суду. У справах про стягнення кредитних коштів на банк або іншу фінансову установу покладений обов`язок довести факт передачі коштів позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, в іншому випадку, без доведення цього факту, втрачається право банку на пред`явлення будь-якої вимоги. Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі №61-28582ск18. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з вказаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Отже, виписка за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами. Такі висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20, від 26 жовтня 2022 року у справі № 333/5483/20 та інших. Як встановлено судом, банком надано належний доказ щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту - згідно із виписки з рахунку за договором №б/н за період з 31.03.2008 - 21.09.2023, [PERSON] користувався коштами кредитної картки з 12.11.2012 (покупка АЗС) по 25.10.2022 (Телеком послуги КОДАК, Українка, вул.Юності, 5Е) (а.с.99-169 зворот). Щодо заяви представника відповідача про застосування позовної давності, суд зазначає наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (частина 1 статті 256 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. В силу частин 1, 5 статті 261, частин 1, 3 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 21.10.2019 у справі № 637/105/17, статтею 253 ЦК України визначено, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними ями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо умовами договору встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. У такому випадку позовна давність за вимогами позивача про стягнення коштів, повернення яких визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, а щодо повернення коштів у повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного виконання зобов`язання. АТ КБ "ПРИВАТБАНК" надав [PERSON] кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, при цьому кредитний ліміт змінювався. Як встановлено з матеріалів справи (а.с.41) зміна кредитного ліміту 22.10.2021 - 75 тис. грн., 25.10.2022 - 0,00 грн. Крім того, з матеріалів справи встановлено, що [PERSON] банк з 31.03.2008 надав 6 карток. Строк дії останньої картки, виданої 27.05.2019 з терміном дії до січня 2023 (а.с.42). Аналіз умов кредитного договору сторін у цій справі та зміст зазначених правових норм дає підстави для висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлені не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (строк дії кредитного ліміту). Отже перебіг трирічного строку позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі починається після закінчення строку дії платіжної карти. Таким чином, кінцевим строком повернення [PERSON] кредиту у повному обсязі є січень 2023 року, відтак заява представника відповідача про пропуск строку позовної давності не ґрунтується на обставинах справи та положень закону. Крім того, згідно наданої позивачем виписки за договором № б/н за період з 31.03.2008 - 21.09.2023 відповідач виконував умови кредитного договору у період з 12.11.2012 по 25.10.2022 (користувався карткою), 13.10.2022 здійснив поповнення готівкою своєї картки в терміналі самообслуговування на 2 000 грн., в подальшому після 25.10.2022 припинив користування карткою. Вказана обставина додатково свідчить про те, що відповідач продовжував користуватися послугами кредитування у АТ КБ "ПРИВАТБАНК" до 25.10.2022, погасив кредитний ліміт останній раз 13.10.2022, тим самим визнавав заборгованість. Отже, вимога представника відповідача про застосування позовної давності задоволенню не підлягає. Враховуючи викладене, позовні вимоги АТ КБ "ПРИВАТБАНК" підлягають задоволенню в частині стягнення заборгованості [PERSON] за тілом кредиту у розмірі 73 736 грн 04 коп. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат підтверджується платіжним дорученням № BOJ66B3VBW від 06.10.2023 про сплату судового збору у розмірі 2684 грн, який відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 2168 грн 68 коп. В порядку, передбаченому ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Outcome: partial