Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до Залізничного районного суду м. Львоваіз позовом до [PERSON] , [PERSON] ,в подальшому уточнивши позовні вимоги, у якому просить визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] , котра померла [INFO] , на 1/3 частку квартири [ADDRESS] . В обґрунтування пред`явленого позову покликається на те, що [INFO] померла баба позивачки, [PERSON] . 22.11.2019 нею було складено заповіт, згідно з яким належну їй частку квартири [ADDRESS] остання заповіла позивачці. [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Сосновської О.Я. із заявою про прийняття спадщини за заповітом, однак нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину із врахуванням відсутності у позивачки оригіналів документів, що підтверджують право власності спадкодавця на спадкове нерухоме майно. А відтак, позивачка змушена звернутися до суду із указаною позовною заявою. Ухвалою суду від 26.09.2023 відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. З метою виконання вимог ч. 1 ст. 189 ЦПК України розпочато підготовче провадження у справі. Ухвалою суду від 20.10.2023 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Витребувано у приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Сосновської О.Я. (79054, м. Львів, вул. Любінська, 92) належним чином посвідчені копії матеріалів Спадкової справи №66326862 (номер у нотаріуса: 27/2020), заведеної 28.08.2020 р. після смерті [PERSON] , котра померла [INFO] . Витребувано у Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» (79000, м. Львів, вул. Липинського, 54) матеріали інвентаризаційної справи по будинку [ADDRESS] та реєстрової (реєстраційної) справи на квартиру [ADDRESS] вказаного будинку. Ухвалою суду від 14.11.2023 закрито підготовче провадження по даній справі та справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача адвокат Зубашевський Н.П.позовні вимоги підтримав із підстав, аналогічних викладеним у фабулі позовної заяви. Просив задовольнити позов повністю. Проти ухвалення судом заочного рішення не заперечував. Відповідачі в судове засідання повторно не прибули із невідомих причин, хоча про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання. Відзиву на позов або зустрічного позову не подавали. За даними закладів поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою» у довідках (Ф.20) про причини повернення поштових відправлень, доданих до рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень. Належність повідомлення [PERSON] та [PERSON] шляхом надсилання судових повісток про виклики до суду на адресу: [ADDRESS] , свідчить зазначення такої у витягу з реєстру територіальної громади (відомості про особу надані з відомчої інформаційної системи Державної міграційної служби на підставі відомостей, отриманих від Львівської територіальної громади, за запитом виконавчого комітету Львівської міської ради) №2024/000303563 від 10.01.2024 щодо адреси місця проживання [PERSON] , [INFO] (зареєстрована за вказаною адресою від 02.10.1985) та витягу з реєстру територіальної громади №2024/000303617 від 10.01.2024 щодо адреси місця проживання [PERSON] , [INFO] (зареєстрований за вказаною адресою від 15.06.1992). Так, направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Верховного Суду від 18.03.2021 у справі №911/3142/19, від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б). Отже, в разі коли фактичне місцезнаходження особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома суду, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю фізичну особу. Також судом враховані положення Правил надання послуг поштового зв`язку, визначені постановою Кабінету Міністрів України №270 від 05.03.2009 року (далі Правила). Так, порядок доставки поштових відправлень, поштових переказів, повідомлень про вручення поштових відправлень, поштових переказів, періодичних друкованих видань юридичним особам узгоджується оператором поштового зв`язку разом з юридичною особою. Для отримання поштових відправлень юридична особа повинна забезпечити створення умов доставки та вручення поштових відправлень відповідно до вимог Закону України "Про поштовий зв`язок", цих правил (пункт 94 правил). Відтак, повна відповідальність за достовірність інформації про місцезнаходження, а також щодо наслідків неотримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням покладається саме на фізичну особу. З огляду на те, що відповідачі мали можливість бути обізнаними про розгляд указаної справи, не вжили заходів для явки до суду, їх поведінку суд уважає свідомим затягуванням розгляду справи. Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі відповідачів, представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ст. ст. 280-282 ЦПК України, вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів та ухвалити заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [INFO] померла баба позивачки [PERSON] - [PERSON] , про що 03.06.2020 Залізничним районним у м. Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) зроблено актовий запис №501, та підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 03.06.2020 Залізничним районним у м. Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. До складу спадкового майна входить квартира [ADDRESS] , належна спадкодавцеві на праві спільної сумісної власності поряд із відповідачами [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва № [NUMBER] про право власності на квартиру від 14.10.1997, виданого Виконкомом Львівської міської Ради народних депутатів на підставі розпорядження від 14.10.1997 за №652; зареєстровано Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації і записано у реєстрову книгу за №21411. Зазначене слідує також із підтверджуючої довідки №168/02-14 від 11.12.2021, виданої Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки». Згідно даних технічного паспорта на приватизовану квартиру, складеного Львівським обласним бюро технічної інвентаризації 30.09.1997, інвентарний №120, реєстровий №21411, загальна площа квартири - 44,50 кв.м., житлова площа - 28,2 кв.м. Спадкова справа №66326862 (номер у нотаріуса: 27/2020) заведена 28.08.2020 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Сосновською О.Я. на підставі поданої [PERSON] заяви. 22.11.2019 бабою позивачки - [PERSON] складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сосновською О.Я. за р. №1847, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй мало належати на день смерті і на що вона за законом мала би право остання заповіла своїй онуці [PERSON] . 11.12.2021 приватний нотаріус Сосновська О.Я. звернулася із запитом «Про надання інформації відповідно до ст.ст. 4, 46 Закону України «Про нотаріат» до Центру надання адміністративних послуг м. Львова та Львівської області (вих. №169/02-14) із проханням надати/ видати спадкоємцю за заповітом - [PERSON] , або її представнику, дублікат свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] , виданого Виконкомом Львівської міської Ради народних депутатів на підставі розпорядження від 14.10.1997 за №652. Однак, 30.01.2023 [PERSON] отримано відмову у видачі дубліката зазначеного свідоцтва від Комунальної установи «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» Львівської міської ради (вих. №2903-вих-10656) із покликанням на те, що для оформлення дубліката свідоцтва про право власності на нерухоме майно, у зв`язку із втратою оригіналу, необхідно подати оригінал письмової заяви (на час звернення) про оформлення дубліката свідоцтва про право власності на нерухоме майно, у зв`язку із втратою оригіналу, з нотаріально засвідченими підписами всіх співвласників. Отримати оригінал указаного свідоцтва чи нотаріальну згоду на оформлення дублікату свідоцтва від відповідачів позивачка позбавлена об`єктивної можливості з огляду на відсутність суб`єктивних волі та волевиявлення відповідачів на вчинення зазначених дій. 22.04.2023 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сосновською О.Я. відмовлено (вих. №30/02-14) позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину на відповідну частку спадкового майна, яке складається із 1/3 частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] із врахуванням відсутності оригіналів документів, що підтверджують право власності спадкодавця на згадане нерухоме майно. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Згідно із нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Зазначений правовий висновок наведений у постанові КЦС ВС від 22.03.2023 у справі №463/6829/21-ц, провадження №61-12264св22. Як про те зазначено в ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, що прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог ст. 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення в нотаріальному порядку. Відповідно до статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Норми статей 317, 319 ЦК України передбачають, що власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі статтею 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно частини першої статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У відповідності до частини першої статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зважаючи на той факт, що на момент приватизації квартири [ADDRESS] , така приватизована трьома особами, а саме [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , частки яких є рівними, а отже частка [PERSON] становила 1/3. Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки існує: а) множинність суб`єктів; б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків. Аналіз ст. 361 ЦК України дозволяє зробити висновок, що об`єктом розпорядження співвласника є частка у праві спільної часткової власності, а не частка у майні. Тобто право самостійного розпорядження часткою у праві власності не тотожне розпорядження частиною майна. Частка у праві спільної часткової власності, що належить кожному зі співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна. Як про те зазначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом (п. 1). Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК) /п. 3/. Розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини (п. 17). Із Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 Головам апеляційних судів областей, міст Києва та Севастополя, Апеляційного суду Автономної Республіки Крим «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні (п. 3.4). ЦК України встановлює порядок виділу та поділу майна, що належить особам на праві спільної сумісної власності. Так, частини перша та друга статті 370 цього Кодексу встановлює, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. При цьому, частиною третьою статті 370 цього Кодексу передбачено, що виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 Кодексу. Тобто, в порядку, передбаченому для виділу частки із майна, що є у спільній часткові власності. Згідно ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. За результатами проведеного аналізу законодавства, яким врегульовано відносини, пов`язані з виділом у натурі частки та поділом нерухомого майна, що належить особам на праві спільної власності, слід відмітити, що відмінністю між такими виділом та поділом є те, що поділ нерухомого майна супроводжується припиненням права спільної власності. Водночас, при виділі частки з майна, що є у спільній власності, право спільної власності припиняється лише для співвласника, який здійснив такий виділ, крім випадків наявності лише двох співвласників на спільне майно (Методичні рекомендації щодо порядку державної реєстрації речових прав у разі поділу або виділу частки з об`єкта нерухомого майна та об`єднання об`єктів нерухомого майна, схвалені колегією Державної реєстраційної служби України 11.12.2012 - Протокол №3). Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 №55 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 06.07.2007 р. за №774/14041), встановлено, що розрахунок часток у спільній власності на об`єкти нерухомого майна виконується за заявами всіх співвласників об`єктів нерухомого майна. У разі невідповідності розмірів часток, указаних у правовстановлюючих документах, реальним часткам за згодою всіх співвласників здійснюється розрахунок відповідних часток нерухомого майна з метою отримання відповідних правовстановлюючих документів (п. 3.1). Право кожного співвласника в спільній частковій власності визначається часткою, яка виражається в простих правильних дробах (1/2; 1/3; 3/5 тощо). При цьому вказані у правовстановлюючих документах розміри часток співвласників на об`єкт нерухомого майна в сумі повинні становити одиницю (п. 3.2). За відсутності згоди всіх співвласників щодо зміни часток питання вирішується в судовому порядку (п. 3.3). Згідно із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 17.02.2016 року у справі №6-1500цс15, «первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному із них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно». Як про те зазначено в інформаційному узагальненні, здійсненому Верховним Судом України, «Аналіз ВСУ практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України», невизнання цивільного права полягає в пасивному запереченні наявності у особи суб`єктивного цивільного права, зокрема, на майно, на право користування майном, на спадкування, на частину в загальному майні, яке безпосередньо не спричиняє шкоду суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права. Водночас тут відсутнє звернення інших осіб до юрисдикційних органів про відсутність у особи цивільного права. Оспорювання суб`єктивного цивільного права відображає такий стан правовідносин, коли суб`єктивне цивільне право заперечується в юрисдикційному органі. Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують належність їй права. Тобто метою подання цього позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання діям з боку третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Несприйняття відповідачами будь-яких домовленостей із позивачкою, їх відмова надати оригінал правовстановлюючого документу чи підписати нотаріально посвідчену заяву про видачу дубліката вказаного документу для оформлення спадкових прав позивачки, - визначили невизнання й заперечення відповідачами суб`єктивних цивільних прав позивача на частину в загальному майні, створили невпевненість у правовому статусі позивачки як носія суб`єктивного цивільного права (власності на спадкове майно), створили перешкоди у оформленні спадкових прав за позивачкою, обмежили її можливості у реалізації зазначеного права, відтак, породили спір про право. Як про те зазначено у Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Головам апеляційних судів областей, міст Києва та Севастополя, Апеляційного суду Автономної Республіки Крим «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» (витязі із узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмов в їх вчиненні, обговореному та взятому до відома на засіданні пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02. 2014 року), згідно з роз`ясненням п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05. 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування»), у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою. Слід враховувати, що законодавством визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину (гл. 89 ЦК). Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. №7 за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Умовами звернення до суду із позовом про визнання права власності на майно в порядку спадкування є: 1. Прийняття спадщини позивачем; 2. Відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; 3. Оспорювання або невизнання права позивача на спадщину іншими спадкоємцями. До моменту державної реєстрації права власності на спадкове майно спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, тобто має право на спадщину, але не є власником відповідної нерухомої речі. Це узгоджується із положенням ч. 5 ст. 1268 ЦК, згідно з яким незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. ВС висловив правову позицію, що питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину (Постанова ВС від 28.11. 2018, судова справа №523/16063/16-ц, провадження №61- 31676св18) У постанові від 22.05.2023 у справі №521/8998/13-ц КЦС ВС зазначив, що відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 06.04. 2021 року у справі №910/10011/19, провадження №12-84гс20). Виходячи з аналізу статті 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, з`ясувавши характер спірних правовідносин (предмет та підставу позову), можливості порушення права позивачки та його захисту в обраний нею спосіб; чи є визнання за позивачкою права власності на частку квартири в порядку спадкування за заповітом тим правовим способом, що не лише ефективно захистить цивільні права та інтереси позивачки, а й буде адекватним та пропорційно збалансованим із наслідками для відповідачів, з`ясувавши характер, суть та підстави заявлених позивачкою вимог, норми права, якими вони регулюються, давши належну правову оцінку долученим доказам у їх сукупності, суд приходить до переконання про підставність позовних вимог, а відтак, про необхідність їх задоволення. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved