Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-17 00:00:00

27 жовтня 2023 року позивач [PERSON] звернулася до Марганецького міського суду Дніпропетровської області із позовом до [PERSON] про зміну розміру аліментів. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області по справі №2-864/10 від 01 листопада 2010 року з [PERSON] стягуються аліменти на її користь на утримання сина - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/5 частини усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини. Цим же рішенням з останнього також були стягнуті аліменти і на утримання його матері - [PERSON] в розмірі 1/6 частини заробітку (доходу). Підставою для стягнення вищевказаного розміру аліментів на утримання дитини було звернення матері відповідача, [PERSON] , з позовом до суду про стягнення з останнього аліментів на її користь. Однак, дане звернення мало формальний характер, оскільки згідно інформації з АСВП, [PERSON] не подавала для примусового виконання виконавчий лист. Крім того, [INFO] матір відповідача по справі - [PERSON] , померла. Вважає, що дана обставина є зміною матеріального стану відповідача, як платника аліментів. Вказала, що на даний час неповнолітній син - [PERSON] навчається в коледжі, у зв`язку з чим збільшилися матеріальні потреби для його утримання та потреби в навчанні, розвитку та інше. На підставі вищевикладеного та у відповідності до вимог чинного законодавства, вона змушена звернутися до суду з даним позовом та просить змінити розмір аліментів, які стягуються з [PERSON] на її, [PERSON] , користь на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , на підставі рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2010 року по справі №2-864/10, з 1/5 частини на 1/4 частину з усіх видів заробітку (доходів), але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою від 02 листопада 2023 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Позивач надала суду заяву, в якій просить суд розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує, на їх задоволенні у повному обсязі наполягає. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Абзац перший прохальної частини позовної заяви просить вважати, як помилково зазначений. Відповідач у судове засідання неодноразово не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином, за допомогою поштового зв`язку про, що в матеріалах справи містяться відповідні докази, відповідних заяв чи клопотань не надав, про причини неявки не повідомив. Згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру №300708 від 01.11.2023 року за вказаними параметрами особу - [PERSON] , [INFO] , не знайдено. Останнім відомим місцем реєстрації відповідача є - [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України Серії [NUMBER] , виданого [PERSON] 25 липня 2006 року Марганецьким МВ УМВС України в Дніпропетровській області, наявної в матеріалах справи. У зв`язку з чим відповідача, крім викликів за вказаною адресою, було викликано до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Оголошення про виклик відповідача опубліковано: 30.11.2023 року. Відповідно до ч. 11 статті 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. Відповідач, у встановлений судом строк, на адресу суду відзиву на позовну заяву не надав, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. За таких обставин суд розглядає справу заочно, на підставі наявних у ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Частиною 2 ст. 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Нормами ст. 129 Конституції України встановлено, що одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини кожен має право на справедливий суд і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Згідно до ст.ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Статтею 13 ЦПК України визначено, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Водночас, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Судом встановлено, що сторони по справі: [PERSON] та [PERSON] являються батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , виданого повторно 17 серпня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Марганецького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 221. Дитина проживає разом із матір`ю. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2010 року у справі №2-864/10 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, з [PERSON] , були стягнуті аліменти на користь [PERSON] на утримання сина - [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/5 частини заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення сином віку 18 років, починаючи стягнення з 29 квітня 2010 року. Цим же рішенням з [PERSON] також стягнуті аліменти: на утримання [PERSON] за період з 29 квітня 2010 року до [INFO], тобто до досягнення сином [PERSON] , [INFO] , віку 3 років, в розмірі 1/8 частини заробітку (доходу), та на утримання матері - [PERSON] , в розмірі 1/6 частини заробітку (доходу), починаючи стягнення з 01 вересня 2010 року. Рішення суду не оскаржувалося та набрало чинності. Як зазначає позивач у своєму позові, що підставою для визначення вищевказаного розміру аліментів на утримання неповнолітнього сина, за рішенням Марганецького міського суду від 01.11.2010 року, стало звернення матері відповідача, [PERSON] , до суду з позовом про стягнення з останнього аліментів на її користь. Проте таке мало лише формальний характер, оскільки згідно інформації з АСВП [PERSON] не подавала для примусового виконання виконавчий лист. Окрім того, [INFO] матір відповідача - [PERSON] , померла. Позивач вважає, що дана обставина і є зміною матеріального стану відповідача, як платника аліментів, що зумовлює застосування положення ст. 192 СК України. Інформацією Томаківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 09.11.2023 року № 757/31.18-25, наданої на запит суду, підтверджується, що [PERSON] , [INFO] померла [INFO] в м. Марганець, Нікопольського району, Дніпропетровської області. На сьогоднішній день неповнолітній син сторін по справі - [PERSON] навчається у відокремленому статурному підрозділі "Марганецький фаховий коледж Національного технічного університету " Дніпропетровська політехніка, що підтверджується копією студентського квитка, таким чином потреби, необхідні для життєдіяльності та навчання дитини, збільшилися. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст.51 Конституції України, дитинство являється об`єктом охорони держави. За змістом статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно дост.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно зі ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно ч.1 ст. 192 Сімейного Кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з роз`яснень, наданих у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідності зі ч.1 ст.273 СК України якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У випадку зміни розміру аліментів, аліменти у новому розмірі стягуються від дня набрання чинності рішенням суду. На даний час відповідач сплачує аліменти лише на неповнолітнього сина в розмірі 1/5 частки, до його повноліття, отже матеріальне становище відповідача змінилося, що й стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду. Суд, враховуючи всі вивченні обставини в справі, з урахуванням інтересів дитини, норм чинного законодавства, виходячи з критеріїв розумності та справедливості, враховуючи, що відповідач інших утриманців не має (доказів зворотного суду не надано), вважає за можливе змінити розмір стягуваних аліментів з 1/5 частини на 1/4 частину з усіх видів заробітку (доходів), але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини. Збільшення розміру аліментів повинно відбутись з моменту набрання рішенням законної сили. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, в зв`язку із задоволенням позовних вимог, та враховуючи, що позивач за даною категорією справи була звільнена від сплати судового збору на підставі п.3 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1073 гривень 60 копійок.

Outcome: approved