Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-22 00:00:00

Позиція позивача. [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача в якому просить поновити його порушене право та зобов`язати відповідача: 1. встановити огорожу між земельною ділянкою за адресою [ADDRESS] та земельною ділянкою за адресою [ADDRESS] в відрізку межі від Б до В у відповідності до генерального плану; 2. злив з покрівлі домоволодіння встановити у відповідності до норм ДБН, а саме покрівлю встановити з відступом від межі домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , не менше одного метра. На обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] зазначив, що він на підставі свідоцтва про право на спадщину від 01.12.2004 року є власником частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Також власником частини вказаного будинку є [PERSON] , яка не проживає в даному будинку. Протягом 2021 року у нього виник спір з сусідом [PERSON] стосовно межі земельної ділянки та облаштування зливу з покрівлі відповідача на територію його домоволодіння. Його земельна ділянка та земельна ділянка відповідача не приватизовані, а отже вони є землекористувачами земельних ділянок. Відповідач по справі збудував покрівлю таким чином, що злив з покрівлі виходить на територію його домоволодіння, чим порушив норми ДБН б.2.2.-12:2019 «Планування та забудова територій» у зв`язку із чим, на території його домоволодіння розмивається ґрунт, а в зимовий період створюється на стежці ковзанка, що неможливо по ній пройти. Крім порушення норм ДБН при будівництві покрівлі, відповідач також порушив ці норми й при будівництві забору, що розділяє їх земельні ділянки. Викладене підтверджується актом комісії Красноградської міської ради, яка здійснила обстеження межі земельних ділянок. Згідно Акту обстеження зовнішніх меж земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] на території Красноградської міської ради від 01.12.2021 року встановлено: межа суміжної ділянки по [ADDRESS] , яка перебуває у користуванні [PERSON] зазначена на кадастровому плані у відрізку межі від Б до В частково проходить по межі нежитлової будівлі, яка розташована на території землекористування [PERSON] по [ADDRESS] , що не відповідає кадастровому плану земельної ділянки. Заяви учасників процесу по суті справи. Відповідач по справі [PERSON] подав відзив на позовну заяву в якому позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі враховуючи наступне. Вказує, що він 16.04.2004 року купив житловий будинок за адресою: [ADDRESS] у зв`язку із чим до нього перейшло право користування земельною ділянкою за даною адресою у межах встановлених генеральним планом (схемою) від 29.05.1978 року. Реконструкція будинку в 1985 році відбулась без змін меж згідно плану викопіювання від 21.01.1986 року і без порушень правил забудови прибудинкової території. Зазначає, що генеральний план, на який посилається позивач, цей план був створений у 1954 році до того як розділено домоволодіння на трьох власників, які в свою чергу отримали кожен свою частку і викопіювання нових генеральних планів своїх земельних ділянок згідно квартальної забудови від 29.05.1978 року. Таким чином генеральний план виданий 09.11.1954 року, на який посилається позивач, втратив свою чинність. Отже позивач просить встановити огорожу між земельними ділянками на відрізку від Б-В у відповідності до його генерального плану, який втратив чинність, і на якому вказаних меж не існує. Крім того ним в 2004 році було запропоновано [PERSON] побудувати паркан між їх домоволодіннями та запропоновав йому свою допомогу, але позивач відмовився будувати паркан за власні кошти, але дав згоду на його встановлення, у зв`язку із чим за власні кошти та власними силами був встановлений вказаний паркан. Між ними також було узгоджено, що для економії матеріалу, що проміжок паркану, який буде проходити вздовж нежитлової будівлі, не будуть встановлювати. Таким чином, паркан на відрізку від Б-В згідно кадастрового плану, а також генерального плану був встановлений за його кошти за згодою [PERSON] відповідно до норм ДБН, які діяли на той час. Заперечень та зауважень до нього з приводу паркану від [PERSON] не було після його встановлення з 2004 року по 2021 рік, тобто більше 17 років. Спір з приводу користування земельною ділянкою виник безпосередню з дочкою позивача та третьою особою по справі. В акті на який посилається позивач по справі крім рекомендацій щодо межі ніяких порушень щодо інших меж та будівництва прибудованого навісу виявлено не було. Щодо рекомендацій, які стосувались межі в даному Акті, ним виконані в грудні 2021 року. Крім того позивач по справі за його відсутності на відрізку від Б до В, вздовж його будинку, без його дозволу та з порушенням правил ДБН зніс встановлений ним у 2004 році паркан та встановив новий зменшивши відстань від огорожі до найбільш виступаючої конструкції стіни з 1,1 м до 90 ст. Щодо зливу води з його покрівлі на територію домоволодіння позивача, зазначає, що злив з покрівлі його домоволодіння облаштований водовідводом з виведенням стоку за межі обох земельних ділянок, у зв`язку із чим на території домоволодіння позивача не може утворюватися ковзанка. Ним також не було порушено норми ДБН при будівництві прибудованого навісу, оскільки він не являється конструкцією стіни, у зв`язку із чим допускається їх розташування на земельних ділянках по їх межах. Від третьої особи Красноградської міської ради Харківської області в матеріалах справи є письмова заява, в якій міська рада просить справу розглядати за відсутності її представника та ухвалити рішення на розсуд суду. Рух справи в суді. Ухвалою судді від 22.07.2022 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 14.09.2022 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Позиція учасників судового процесу в судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] та представник позивача та третьої особи - [PERSON] , просили позов задовольнити з мотивів, викладених в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував з мотивів, викладених у відзиві на позов, просив суд відмовити в задоволенні позову. В судовому засіданні члени комісії [PERSON] та [PERSON] , які входили до складу комісії з вирішення земельних спорів Красноградської міської ради при обстеження зовнішніх меж земельних ділянок за адресою: [ADDRESS] на території Красноградської міської ради, вказали щодо недоцільності здійснювати судового засідання з виходом на місце розташування земельних ділянок, оскільки ні вони ні інші члени комісії не володіють спеціальними знаннями та не мають спеціального обладнання для визначення точного проходу межі між земельними ділянками будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] , а отже для виконання приписів Акту від 01.12.2021 року треба сторонам по справі замовити та виготовити відповідну земельну технічну документацію, послуги з виконання робіт із землеустрою на території району надають відповідні суб`єкти господарювання, а у співробітників міської ради відсутні кваліфіковані сертифікати інженерів-землевпорядників. Тобто, щоб встановити чи відповідає встановлення межі між вказаними домоволодіння кадастровому плану необхідні спеціальні знання. Суд дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Позиція суду. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Фактичні обставини, встановлені судом. В ході розгляду справи судом було встановлено, що позивач по справі [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 01.12.2004 року є власником частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідач по справі [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Земельні ділянки за вказаними адресами перебувають на праві користування у сторін по справі власником, яких є територіальна громада Красноградської міської ради Харківської області, тобто земельні ділянки за адресами: вул. Захисників України №68 та №70, м. Красноград, Харківської області перебувають в комунальній власності. Протягом 2021 року між сторонами по справі виник спір з приводу користування земельними ділянкам, зокрема щодо встановлення огорожі (паркану) та встановлення зливу з покрівлі відповідно до норм ДБН. Згідно Акту обстеження зовнішніх меж земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] на території Красноградської міської ради комісії з вирішення земельних спорів Красноградської міської ради від 01.12.2021 року встановлено: межа суміжної ділянки по [ADDRESS] , яка перебуває у користуванні [PERSON] зазначена на кадастровому плані у відрізку межі від Б до В частково проходить по межі нежитлової будівлі, яка розташована на території землекористування [PERSON] по [ADDRESS] , що не відповідає кадастровому плану земельної ділянки. За результатами розгляду питань, порушених у зверненні [PERSON] комісія рекомендує: [PERSON] межу земельної ділянки, яка межує з [PERSON] на якій частково встановлено огорожу по стіні нежитлової будівлі у відрізку межі від Б до В провести у відповідності до кадастрового плану земельної ділянки. Докази подані позивачем після закриття підготовчого засідання у справі судом не оцінюються, оскільки сторона позивача не клопотала про їх прийняття судом після подання їх до суду з порушенням строків встановлених ст. 83 ЦПК України. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені певні обставини та оцінка доказів, наданих сторонами. Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Відповідно до статті 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 78 ЗУ України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Відповідно до пунктів «а», «г», «е» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані, зокрема: забезпечувати використання їх за цільовим призначенням, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства. За змістом частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема, у визначені законом способи, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод у користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо). Частиною третьою статті 152 ЗК України встановлено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зважаючи на викладені норми закону, саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його права, яке, на думку останнього, полягає у позбавленні його частини земельної ділянки діями відповідача щодо встановлення огорожі з порушенням межі між належними сторонам ділянками та встановлення зливу та покрівлі домоволодіння з порушенням норм ДБН. Твердження позивача щодо зайняття відповідачем частини його земельної ділянки шляхом встановлення спірної огорожі не доводяться у повному обсязі дослідженими під час розгляду справи доказами. Слід зазначити, що генеральний план від 29.05.1978 року відповідно до якого позивач просить встановити огорожу від точки Б до токи В між земельними ділянками за адресами: вул. Захисників України №68 та №70 в м. Краснограді Харківської області не відображає дійсних меж земельних ділянок між вказаними житловими будинками на спірному проміжку, що позбавляє суд встановити, чи порушують дії відповідача права позивача на користування земельною ділянкою при встановленні огорожі та будівництві навісу (покрівлі). При цьому суд звертає увагу, що відповідних клопотань про призначення експертиз для визначення меж земельних ділянок позивач не заявляв, крім того не було виготовлено відповідної земельної документації, яка могла дозволити встановити суду спірні межі від точки Б до точки В між житловими будинками [ADDRESS] та [ADDRESS] . Акт обстеження зовнішніх меж земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] на території Красноградської міської ради комісії з вирішення земельних спорів від 01.12.2021 року має рекомендаційний характер та не встановляє порушення меж між земельними ділянками за вказаними адресами, що було підтверджено членами комісії в судовому засіданні. Частиною 3 ст.12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, ч.2 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що позивач не довів належними та беззаперечними доказами свої позовні вимоги, зокрема те, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою та житловим будинком з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Висновки за результатами розгляду справи. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦК України. Отже, за відсутності доказів щодо встановлення межі між земельними ділянками по [ADDRESS] , суд приходить до висновку про відмову в задоволені позову за недоведеністю. При цьому, відмова у задоволенні позову з вказаних підстав не перешкоджає позивачу звернутись до суду, обравши у відповідності до ст.16 ЦК України належний спосіб захисту свого майнового права та інтересу, які він вважає порушеними та доводити свої вимоги у відповідності до положення ст. 81 ЦПК України. Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України). Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Розподіл судових витрат. Згідно з вимогами ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи, що суд відмовляє в задоволенні позову, за таких обставин судові витрати по справі покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed