Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-17 00:00:00

11.09.2023 позивачка [PERSON] в особі свого представника - адвоката Балкового Р.Л. звернулась до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що 14.02.2020 між нею та її онуком [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , яка належала їй на праві власності. Договір дарування було посвідчено приватним нотаріусом ЗМНО Чернявським В.В., реєстровий №408. Договір дарування було укладено у зв`язку з тим, що вона є людиною похилого віку, страждає низкою хронічних захворювань, визнана інвалідом 2 групи, внаслідок чого потребує сторонньої допомоги. Розмір її пенсії складає в середньому 3877,05грн на місяць і не є достатнім для її гідного існування та оплати комунальних послуг. Тому родиною було вирішено, що вона переписує квартиру на онука, а він доглядає її, допомагає фізично та матеріально, сплачує комунальні послуги. 22.02.2020 між нею та онуком було укладено договір позички (безоплатного користування житлом), в силу чого квартира була передана їй відповідачем безоплатно з метою проживання на строк 30 років, що підтверджує той факт, що фактично метою укладання договору дарування було отримання допомоги від онука. Отже, при укладанні договору дарування вони мали на увазі договір довічного утримання, яке обіцяв їй онук [PERSON] . Однак через свій вік та стан здоров`я вона не розуміла, який саме договір було укладено, не усвідомлювала природу правочину та прав, обов`язків сторін. Зокрема, через наявні захворювання у неї викликають проблеми з пам`яттю, знижується уважність, вона не усвідомлює реальність подій. Зі змістом договору детально не ознайомлювалась, довіряла онуку. Але він скористався її хворобливим станом та довірою, тому договір було укладено на вигідних для нього умовах. За приписами ст.235 ЦК України правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчиняли, є удаваним і недійсним. У разі вчиненні такого правочину відносини між сторонами регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. В даному випадку це положення ст.744,755,756 ЦК України, що передбачають обов`язок набувача майна надавати відчужувачу утримання і у випадку не виконання цього обов`язку договір довічного утримання може бути розірваний на вимогу відчужувача з поверненням йому права власності на майно. Просила визнати, що між нею та відповідачем [PERSON] було укладено договір довічного утримання, розірвати вказаний договір та визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 12.09.2023 відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за даним позовом і призначено підготовче судове засідання. Цією ж ухвалою витребувано у приватного нотаріуса ЗМНО Чернявського В.В. копію нотаріальної справи із посвідчення договору дарування, укладеного 14.02.2020 між [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 13.09.2023 за заявою представника позивачки - адвоката Балкового Р.Л. в порядку забезпечення позову накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . 13.09.2023 до суду надійшла уточнена позовна заява представника позивачки - адвоката Балкового Р.Л., в якій зазначено, що між позивачкою та її онуком була досягнута домовленість про укладання договору довічного утримання, за яким онук зобов`язувався надавати їй фізичну та матеріальну допомогу через її похилий він та стан здоров`я. Однак після укладання договору почав наполягати, що квартира його і вона не має на неї жодних прав, повинна з`їхати. Не розуміючи, що відбувається, вона звернулась до нотаріуса, який посвідчував договір, отримала його копію, звернулась до центру безоплатної правової допомоги, після чого дізналась, що було укладено договір дарування. Однак при укладанні договору дарування вони мали на увазі договір довічного утримання, який передбачав надання їй онуком матеріальної допомоги. Але своїх обіцянок онук не виконує, допомоги ніякої не надає, витрат по утриманню житла не несе. У зв`язку з цим, посилаючись на ст.203,235 ЦК України, роз`яснення Пленуму ВСУ, просить визнати договір дарування квартири, укладений 14.02.2020 між [PERSON] та [PERSON] , недійсним, визнати за [PERSON] право власності на вказану квартиру. Ухвалою суду від 14.09.2023 уточнена позовна заява прийнята до судового розгляду. 19.09.2023 від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він позовні вимоги не визнав повністю та зазначив, що дійсно між ним та його бабусею [PERSON] 14.02.2020 було укладено договір дарування вказаної квартири. Передумовою укладання такого договору було вільне волевиявлення, бажання бабусі подарувати йому квартиру. Договір було посвідчено нотаріально і перед цим нотаріусом було перевірену дієздатність та правоздатність сторін, роз`яснено зміст правочину, його юридичні наслідки. Тому твердження позивачки про помилковість правочину є безпідставними. Посилання представника позивачки на наявність у позивачки захворювань, які впливають на її здатність розуміти значення своїх дій, знижують увагу та пам`ять, без висновку судово-психіатричної експертизи перевірити неможливо. Крім того, не дивлячись на те, що він став власником квартири, його бабуся продовжила проживати в ній, саме тому між ними 22.02.2020 було укладено договір позички (безоплатного користування житлом), що не свідчить про недійсність договору дарування. Підстав, передбачених ст.651,727 ЦК України, для розірвання договору дарування немає. Також відсутні підстави для визнання договору дарування недійсним. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення вимог, встановлених ст.203 ЦК України. В силу положень ст.203,717 ЦК України договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передання дарувальнику майна у власність безоплатно. Крім того, згідно з ст.229 ЦК України підставою недійсності правочину є помилка особи, що його вчинила, щодо обставин, які мають істотне значення, - природа правочину, права та обов`язки сторін, тощо. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення. В даному випадку, з урахуванням усіх обставин посвідчення договору підстав для визнання його недійсним немає. Жодних обґрунтованих підстав для розірвання договору дарування або визнання його недійсним в позові не наведено. Також вважає, що строк позовної давності як для дострокового розірвання договору дарування, так і для визнання його недійсним сплинув. Питання про поновлення строку позовної давності позивачкою не ставиться. Просить в позові відмовити повністю. 25.09.2023 від представника позивачки - адвоката Балкового Р.Л. до суду надійшла відповідь на відзив відповідача, в якій зазначено, що твердження відповідача про нібито вільне волевиявлення та бажання позивачки подарувати йому квартиру не відповідають дійсності. Позивачка потребувала сторонньої допомоги через свій похилий вік, стан здоров`я і маленький розмір пенсії. Прагнення позивачки при вчиненні правочину були спрямовані саме на отримання допомоги від відповідача, яку останній обіцяв надати в обмін на передачу права власності на квартиру. Позивач була переконана, що укладає саме договір довічного утримання, і лише після того, як відповідач став наполягати на її виселенні, дізналась та усвідомила, що мав місце договір дарування. Відповідач у власних інтересах та на вигідних для себе умовах скористався довірою своєю бабусі, її хворобливим станом, наявністю проблем з уважністю та пам`яттю, похилим віком. Просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 02.10.2023 підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Балковий Р.Л. позов підтримали повністю з підстав, викладених в заявах по суті, просили його задовольнити. Позивачка [PERSON] також суду пояснила, що [PERSON] є її онуком - сином її доньки [PERSON] . Вона до 25 років ростила його, він жив разом з нею, все було нормально. Потім їй подзвонила донька та попросила переоформити квартиру на онука, а вони взамін будуть доглядати її. Вона погодилась. [PERSON] приїхав, відвіз її до нотаріуса [PERSON] , сплатив за договір 10тис.грн., казав, що все буде добре, він буде їй в усьому допомагати. Але після укладання договору, коли вона попросила його сходити до АТБ за продуктами, він в грубій формі відмовився, сказав, що він їй не раб. Потім онук став вимагати, щоб вона виселилась з квартири, але їй нікуди йти. Вона ходила до нотаріуса через це і потім вони з онуком підписали договір про те, що вона має право проживати в квартирі постійно. Також вона у нотаріуса дізналась, що вона підписала не договір довічного утримання, який бажала укласти, а договір дарування, в якому нічого не було вказано про обов`язок онука допомагати їй матеріально. Для укладання договору довічного утримання вони декілька раз їздили до нотаріуса, вона казала нотаріуса, що квартиру вона хоче передати онуку взамін на догляд, щоб він оплачував комунальні послуги та її лікування. Вона не одразу підписала договір, перший раз їй стало погано, вона погано чула та бачила. Підписала документи в другий раз. Документи на квартиру після підписання договору забрав онук. Допомоги їй він ніякої за весь цей час не надав, вона самостійно оплачує комунальні послуги, купляє ліки та продукти. В жовтні 2022 вона їздила до Одеської області на запрошення доньки та онука, але вони погано з нею поводились, забрали гроші, не відпускали, казали, щоб сиділа мовчки. Вона просила людей в Запоріжжі, щоб їй прислали гроші, і вона повернулась назад. Вже коли справа була в суді, онук приїхав до неї, влаштував сварку, штовхав її, у неї був приступ та її забрали до лікарні. Вона бажає розірвати укладений договір і повернути собі квартиру. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позов не визнає з підстав, викладених у відзиві, просить в його задоволенні відмовити. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача. Третя особа - приватний нотаріус ЗМНО Чернявський в судовому засіданні проти позову [PERSON] заперечив та пояснив, що обставин посвідчення оспорюваного договору вже не пам`ятає, але за інформацією, що міститься в документах нотаріальної контори, цей договір дарування було посвідчено 14.02.2020 в присутності обох сторін. Перед посвідченням договору, як правило, має місце попередня консультація, перевірка та підготовка документів. Зокрема, за цим договором була запитана та отримана додаткова інформація з БТІ щодо власників, з департаменту реєстраційних послуг про зареєстрованих осіб, з Державного реєстру актів цивільного стану. Перед посвідченням договору він перевірив дані про осіб, пересвідчився в дієздатності, роз`яснив права, зміст договору, його наслідки, зокрема, що за договором дарування право власності переходить до обдарованого відразу, що дарувальник не має ніяких матеріальних вигід. Про інші договори мови не йшло, позивачка не казала йому про договір довічного утримання. Розмови про матеріальну допомогу дарувальнику також не було. Якщо б у сторін були заперечення або він би мав певні сумніви в тому, що вони чітко розуміють зміст договору, він би не посвідчив цей договір. Він не пам`ятає, щоб позивачці при посвідченні договору було погано. Сумнівів в її дієздатності у нього також не було. Договір було підписано сторонами особисто після його прочитання. Після укладання договору вона до нього особисто більше не зверталась. Лише після отримання повідомлення від суду він дізнався про наявність цього спору. Просить в позові відмовити. Суд, вислухавши пояснення позивачки та її представника, третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до такого. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ст.3,6,627 ЦК України в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.2,3 ст.640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Згідно з ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1,4 ст.722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. При цьому, договір є правочином. Загальні вимоги, додержання яких є необхідними умовами для чинності правочину, передбачені ст.203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Ст.204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в ст.203 вказаного Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч.1 ст.216 ЦК України). Суд встановив, що 14.02.2020 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чернявським В.В. було посвідчено договір дарування квартири, реєстровий №408, відповідно до якого [PERSON] безоплатно передала у власність Обдарованого [PERSON] , а останній прийняв в дар квартиру [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є онуком позивачки [PERSON] . Позивачка [PERSON] , [INFO] , на момент укладання цього договору була зареєстрована та фактично проживала в зазначеній квартирі. Згідно з договором позички (безоплатного користування житлом) від 22.02.2020 [PERSON] (Позичкодавець) передав, а [PERSON] (Користувач) прийняла в особисте безоплатне користування квартиру [ADDRESS] з метою проживання строком на 30 (тридцять) років. Згідно з випискою з медичної карти, виданою 02.12.2022 КНП «Запорізький центр первинної медико-санітарної допомоги №5», [PERSON] , [INFO] , страждає на хронічні захворювання - ревматоідний артрит сумісно з остеоартрозом колінних суглобів, гіпертонічна хвороба, дискуляторна енцефалопатія, вестибуло атоксичний синдром, бронхільна астма, є інвалідом 2 групи. Згідно з довідкою МСЕК від 08.12.2017 [PERSON] , [INFO] , повторно встановлена 2 група інвалідності за загальним захворюванням безстроково. Згідно з довідкою ГУ ПФУ в Запорізькій області від 12.07.2023 [PERSON] отримує пенсію за віком, розмір якої за період січень-червень 2023 склав загалом 23265,06грн. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є сусідом позивачки [PERSON] десь з 70-х років, навчався в одній школі з її донькою. З 2016р. в їх будинку створено ОСББ і він є головою Правління. Утриманням квартири займається лише [PERSON] . Вона сама вирішує усі питання - оплачує комунальні, домофон, лічильники, дах, бо вона мешкає на 5 поверсі. Вона часто звертається по допомогу до нього і він допомагає їй вирішувати усі ці питання. Особові рахунки не переоформлялись. В квитанціях була зазначена [PERSON] . Лише в жовтні 2023 змінились дані, але він не пам`ятає хто саме зазначений в квитанціях. Оплату все одно здійснює [PERSON] ЇЇ онука [PERSON] він не бачив десь 7 років. [PERSON] давно казала, що їй тяжко одній справлятись і що вона хоче знайти собі опікуна. Потім вона сказала, що онук буде їй допомагати, а вона перепише на нього квартиру, що будуть укладати договір довічного утримання. Через тиждень після цієї розмови він побачив [PERSON] , спитав у неї за договір і вона сказала, що їздили з онуком до нотаріуса, але вона не підписала його, бо стало погано - тиск підвищився. Коли саме було укладено договір, він не пам`ятає. В минулому році [PERSON] їздила до доньки з онуком в Одеську область, вони її покликали, але потім відмовились їй допомагати, забрали усі гроші і не відпускають її. Вона дзвонила йому і він допоміг їй повернутись. Потім вони розмовляли і [PERSON] казала, що не розуміє нічого, чому так відбувається, адже онук обіцяв доглядати її. Потім вона у нотаріуса дізналась, що був договір дарування. Нещодавно вона через приїзд онука, який влаштував сварку, потрапила до лікарні з інсультом. Ніхто їй з родичів не допомагає і не цікавиться, вона в такому віці залишилась сама. Свідок [PERSON] пояснила, що знає [PERSON] десь 5 років, вони живуть в сусідніх будинках. Вона допомагає [PERSON] , коли та просить, по господарству, сходити до банку, лікарні, магазинів, купити ліки та продукти. Зазвичай, це 1-2 рази на тиждень. Онука її ніколи не бачила. [PERSON] розповідала, що вони уклали договір довічного утримання, онук обіцяв допомагати. Через рік вона їздила до доньки з онуком в Одеську область, вона її покликали, але потім відмовились їй допомагати і вона повернулась. Після цього ходила до нотаріуса і дізналась, що там не договір довічного утримання, а договір дарування. Нещодавно [PERSON] потрапила до лікарні через підвищений тиск, потім вона розповіла, що приїздив онук та вимагав у неї гроші за переоформлення квартири, вона рознервувалась і їй стало погано. Відповідно до ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. П.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», №63566/00). З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши надані докази у їх сукупності та взаємозв`язку з точки зору достатності, достовірності, належності та допустимості, суд приходить до висновку про незаконність та необґрунтованість позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири від 14.02.2020. Так, суд виходить з того, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Ці підстави повинні існувати саме на момент вчинення правочину. Звертаючись до суду з позовом, позивачка [PERSON] в особі свого представника -адвоката Балкового Р.Л. як в первісній позовній заяві, так і в уточненій, вказувала на те, що у зв`язку з похилим віком, незадовільним станом здоров`я вона потребувала сторонньої допомоги, яку їй обіцяв надавати онук [PERSON] , тому між ними мала місце домовленість про укладання договору довічного утримання, а не договору дарування, і саме договір довічного утримання було укладено між ними. Договір дарування вона підписала помилково, він є удаваним. В обґрунтування позовних вимог позивачка та її представник посились на норми ст.235 ЦК України, відповідно до якої удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За змістом ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України головним елементом будь-якого правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Фактично сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. Причина укладання удаваного правочину зумовлена бажанням сторін приховати істинний характер відносин сторін з метою уникнення небажаних для себе цивільних, податкових та інших правових наслідків, зокрема, задля мінімізації податків та обов`язкових платежів за угодами щодо розпорядженням нерухомим майном. Як правило, удавані правочини укладаються між особами, які повністю довіряють одна одній. Другий правочин, який сторони мають намір насправді вчинити може бути як дійсним, так і недійсним, в залежності від того, наскільки він відповідає вимогам, закріпленим, зокрема в ст.203 ЦК України. Прихований правочин завжди підлягає оцінці на предмет його відповідності загальним умовам, необхідність дотримання яких передбачена чинним законодавством. Разом з цим, сам по собі факт його прикриття іншим (удаваним) правочином не може слугувати самостійною підставою для визнання такого правочину недійсним. За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Заявляючи таку вимогу, позивач має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року в справі № 6-133цс12, від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 742/1913/15, від 21 серпня 2019 року в справі №303/292/17, від 30 березня 2020 року в справі №524/3188/17 та підтримані у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року в справі №346/2238/15. Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №357/3132/15-ц для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників. Однак, оцінивши обставини справи, надані докази, суд вважає, що позивачка [PERSON] та її представник в порушення вказаних вимог діючого законодавства не довели суду належними та допустимими доказами спрямованості волі сторін оспорюваного договору дарування на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені цим договором, з наміром приховати насправді вчинений правочин - договір довічного утримання, та настання між сторонами прав та обов`язків, що передбачені саме договором довічного утримання. Ухвалюючи рішення, суд виходить з того, що правовим наслідком укладання договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом договору, та виникнення права власності на нього в обдарованої особи. Особливість договору дарування полягає у тому, що цей договір є безоплатним, а тому дарувальник не набуває права на зустрічні дії майнового чи немайнового характеру з боку обдарованої особи. В той же час, відповідно до змісту глави 57 ЦК України «Довічне утримання (догляд)» за договором довічного утримання одна сторона зобов`язується передати другій стороні у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого друга сторона зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача, повинні бути визначені в договорі в грошовій оцінці. Набувач стає власником переданого нерухомого майна з дня державної реєстрації права власності, тобто фактично із дня укладання договору довічного утримання, але не має право до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти майно, передане за договором довічного утримання (догляду), укладати щодо нього договір застави, передавати його у власність іншій особі на підставі іншого правочину. Набувач може бути зобов`язаний забезпечити відчужувача або третю особу житлом у будинку (квартирі), який йому переданий за договором довічного утримання (догляду). Як встановлено судом, 14.02.2020 позивачка [PERSON] за нотаріально посвідченим договором дарування подарувала (безоплатно передала у власність) своєму онукові [PERSON] належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] . Сторони особисто підписали вказаний договір в присутності нотаріуса, що підтверджується копією нотаріальної справи з посвідчення договору дарування спірної квартири, яка надана приватним нотаріусом ЗМНО Чернявським В.В.., його поясненнями в суді та фактично не заперечувалось в судовому засіданні позивачкою [PERSON] . Підписуючи договір, зокрема, дарувальник [PERSON] підтвердила, що перебуває при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміє значення своїх дій, правові наслідки цього правочину, діє добровільно, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, не знаходиться в становищі, яке б вимушувало її укласти цей правочин (п.1 договору). Крім того, сторони засвідчили, що зміст та правові наслідки цього правочину нотаріусом їм роз`яснені, вони підтверджують, що цей договір не носить характеру мнимого, фіктивного та удаваного (п.3 договору). В п.5,6 договору сторони засвідчили, що право власності на квартиру, що дарується, згідно з ст.722 ЦК України виникає у обдаровуваного з моменту прийняття подарунка. Сторони підтвердили, що передача дарунка відбулась шляхом передачі ключів та документів від вказаної квартири. За змістом оспорюваного договору договір сторонами прочитаний, зрозумілий та відповідає їх волі. Доводи позивачки про те, що вона казала нотаріуса саме про її бажання укласти договір довічного утримання, що нотаріус не роз`яснював їй змісту договору, що вона підписала договір, не читаючи, об`єктивно спростовуються змістом оспорюваного договору та поясненнями в суді приватного нотаріусу ЗМНО Чернявського В.В., не довіряти яким у суду немає підстав, жодними належними та допустимими доказами вони не спростовані та узгоджуються зі змістом оспорюваного правочину, підписавши який, сторони підтвердили факт надання їм нотаріусом відповідних роз`яснень. Отже, вказані обставини свідчать про те, що, особисто підписуючи договір дарування квартири, позивачка [PERSON] була ознайомлена з його текстом та змістом і не могла не усвідомлювати, який саме договір вона укладає і які наслідки після цього настануть. При цьому, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в дійсності між позивачкою [PERSON] та її онуком [PERSON] була досягнута домовленість про передачу квартири у власність останньому взамін на його зобов`язання надавати позивачці довічно певне матеріальне забезпечення та догляд, і що в дійсності такі правовідносини між ними виникли, існували, а також те, що вони навмисно за спільною згодою приховали їх шляхом укладання договору дарування задля уникнення певних небажаних правових наслідків, матеріали справи не містять. Так, дійсно судом встановлено, що позивачка [PERSON] є особою похилого віку (на момент укладання оспорюваного договору їй було 72 роки), тривалий час вона страждає на ряд хронічних захворювань - ревматоідний артрит сумісно з остеоартрозом колінних суглобів, гіпертонічна хвороба, дискуляторна енцефалопатія, вестибулоатоксичний синдром, бронхільна астма, є інвалідом 2 групи, пенсіонеркою, середньомісячний розмір її пенсії за січень-червень 2023 року склав 3877,05грн., проживає в спірній квартирі одна. Доводи позивачки та її представника про те, що в силу цих обставин вона потребувала сторонньої допомоги, у зв`язку чим позивачка з відповідачем [PERSON] , який є її онуком, досягли домовленості про надання останнім їй певної допомоги та догляду, без надання доказів на підтвердження досягнення домовленості щодо конкретного виду, порядку надання матеріального забезпечення та догляду як істотної умови договору довічного утримання, суд вважає недостатніми для висновку про наявність між сторонами договірних відносин з довічного утримання. В судовому засіданні позивачка не змогла пояснити, в чому саме полягала їх домовленість з відповідачем щодо її матеріального забезпечення чи догляду, яку конкретно допомогу та догляд, в якому порядку повинен був надавати їй відповідач, лише узагальнено вказала на домовленість щодо матеріальної та фізичної допомоги, сплати комунальних послуг. Разом з тим, утримання майна та сплата житлово-комунальних послуг в силу приписів ст.322 ЦК України є обов`язком власника, право власності за яким зареєстровано як на підставі договору дарування, так і на підставі договору довічного утримання. При цьому, покладання за договором довічного утримання на набувача майна обов`язку сплати житлово-комунальних послуг як окремого виду матеріального забезпечення відчужувача суперечить суті вказаного договору. Крім того, в судовому засіданні позивачка пояснила, що після укладання оспорюваного договору відповідач фактично ніякої їй матеріальної допомоги не надавав, вона за власні кошти купувала собі продукти та ліки, оплачувала житлово-комунальні послуги. Це також підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] . При цьому, конкретних обставин укладання оспорюваного договору цим свідкам достовірно невідомо. За їх поясненнями, вони від [PERSON] знають, що вона з онуком їздила до нотаріуса, де підписали договір, відповідного документу не бачили. Також зі слів саме [PERSON] вони знають про її бажання укласти з онуком договір довічного утримання, але чи було таке бажання взаємним та чи було в дійсності укладено саме цей договір, свідкам невідомо. У зв`язку з цим суд не бере пояснення цих свідків як доказ виникнення між сторонами правовідносин за договором довічного утримання. Вказане, на думку суду, є свідченням того, що між сторонами в дійсності не виникли права та обов`язки за договором довічного утримання. Будь-які докази, які б свідчили про те, що, незважаючи на укладання договору дарування квартири, в дійсності в правовідносинах сторін настали наслідки, які характерні для договору довічного утримання, в справі відсутні. Та обставина, що позивачка [PERSON] після дарування квартири відповідачу залишилась проживати в спірній квартирі і до теперішнього часу є зареєстрованою та фактично проживає в ній, не дає безумовної підстави вважати, що між сторонами було досягнуто згоди щодо укладання саме договору довічного утримання. Проживання позивачки в спірній квартирі, яка за оспорюваним договором дарування належить відповідачу, не суперечить вимогам діючого законодавства і є проявом реалізації власником свого права володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Саме реалізацією такої волі власника і є укладання між сторонами 22.02.2020 договору позички (безоплатного користування житлом). У зв`язку з цим посилання позивачки та її представника на укладання зазначеного договору позички як на доказ досягнення між сторонами домовленості щодо укладання договору довічного утримання суд вважає безпідставними та відхиляє. Також позивачкою та її представником не наведено і судом не встановлено жодних обставин, які б вказували на наявність у сторін обопільного свідомого наміру на приховання договору довічного утримання договором дарування задля певної особистої користі, що є істотною ознакою удаваності правочину. Таким чином, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність доводів позивачки та її представника про те, що договір дарування квартири від 14.02.2020 є удаваним. Крім того, вказуючи на удаваність договору дарування, позивачка та її представник заявили вимогу про визнання такого договору недійсним, що суперечить законодавству, оскільки суд встановивши удаваність правочину, визначає який насправді правочин вчинили сторони та застосовує відповідні норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини. Як вже зазначалось, сам по собі факт удаваності правочину не може слугувати самостійною підставою для визнання такого правочину недійсним. Разом з тим, вимог про визнання договору довічного утримання недійсним через його невідповідність вимогам, встановленим ст.203 ЦК України, позивачка та її представник не заявляли. З інших підстав недійсності договір дарування вони також не оспорювали. Доводи відповідача [PERSON] про пропуск позивачкою строку позовної давності при зверненні до суду з цим позовом, суд відхиляє, оскільки захисту в межах строку позовної давності підлягає лише порушене суб`єктивне право чи інтерес. За відсутності такого порушення позовна давність застосовуватись не може. В даній справі суд дійшов до висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог [PERSON] , тобто про відсутність порушення прав позивачки, що є самостійною підставою для відмови в позові. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed