Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-22 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Сабадин Алла Василівна, звернулася до\~Магдалинівського районного\~суду Дніпропетровської\~області з\~позовом до\~[PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів. Позов мотивовано тим, що 17.03.2023 року [PERSON] помилково перерахувала грошові кошти в розмірі 20\~160 грн. на банківський (картковий) рахунок [PERSON] . При перерахуванні коштів було здійснено помилку в номері карткового рахунку. Таку помилку було допущено у зв`язку з тим, що позивач працює в офісному приміщенні, яке використовують підприємці, які займаються торгівлею, виробництвом товарів та надання послуг. В результаті відбулась плутанина в документах. Прізвище одержувача в документі, з якого було взято реквізити карткового рахунку, не зазначалося. При перерахуванні коштів також не вказувалося прізвище отримувача. Саме тому позивач не знала, що допустила помилку при здійсненні платежу. В подальшому, позивач помилково здійснила онлайн повторні платежі за цим же шаблоном, який попередньо зберегла у себе в телефонному додатку в результаті чого, повторно, помилково перерахувала на користь відповідача 22.03.2023 року 2\~250 грн., 25.03.2023 року 8\~900 грн., 04.04.2023 року 4\~650 грн. Сплачені позивачем на користь відповідача грошові кошти в загальному розмірі 35\~960 грн. є безпідставно отриманими. Просить стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно отримані кошти в розмірі 35\~960 грн. та судові витрати, що складаються із судового збору у розмірі 1073 грн. 60 коп. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 9\~000 грн. Ухвалою Магдалинівського районного\~суду Дніпропетровської\~області від 29.08.2023 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено справу до розгляду у судовому засіданні з викликом сторін, відповідачу запропоновано подати відзив на позов. Позивач у судове засідання не з`явилася, надала заяву до суду про розгляд справи без її участі, позов підтримує та просить його задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, надала заяву до суду про розгляд справи без її участі, позов підтримує та просить його задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином відповідно до вимог процесуального закону. Заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у її відсутності суду не надала. Відзив на позовну заяву не надала. Оскільки відповідачем не було надано відзиву на позов, тому суд приймає до уваги лише надані докази позивачем. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України,\~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:\~ 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; \~2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; \~3) відповідач не подав відзив; \~4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних матеріалів, ухваливши заочне рішення. Позивач не заперечує проти такого вирішення справи. \~ \~ \~ \~Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд здійснив розгляд справи без фіксування судового процесу технічними засобами. Дослідивши письмові докази, повно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, суд прийшов до наступного. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно із ч. 1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В судовому засіданні встановлено, що 17.03.2023 року позивачем [PERSON] було здійснено поповнення картки [NUMBER] на суму 20\~160 грн., із призначенням платежу поповнення рахунку (а.с. 7), що підтверджується довідкою ПУМБ про операцію № 700001076058. 22.03.2023 року позивачем [PERSON] було здійснено поповнення картки [NUMBER] на суму 2\~250 грн., із призначенням платежу поповнення рахунку (а.с. 8), що підтверджується довідкою ПУМБ про операцію № 700001088853. 25.03.2023 року позивачем [PERSON] було здійснено поповнення картки [NUMBER] на суму 8 900 грн., із призначенням платежу поповнення рахунку (а.с. 9), що підтверджується довідкою ПУМБ про операцію № 700001097352. 04.04.2023 року позивачем [PERSON] було здійснено поповнення картки [NUMBER] на суму 4\~650 грн., із призначенням платежу поповнення рахунку (а.с. 10), що підтверджується довідкою ПУМБ про операцію № 700001118963. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Згідно із ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України. Частиною 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Загальна умова ч.1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi цієї статті тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня. Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (стаття 1213 ЦК), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Вказана правова позиція сформульована Верховним Судом у постанові від 29.03.2022 у справі № 296/3518/19 (провадження № 61-20356св21). Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Тобто, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань. Вказана правова позиція сформульована Верховним Судом у постановах: від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (провадження № 61-1133св18), від 24 березня 2021 року у справі № 369/8126/17 (провадження № 61-5137св19). Відповідно до абз. 2 п.п. 1.24 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" помилковий переказ - це рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі. При цьому, правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних сум. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому, суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може\~ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). При цьому, належність доказів правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. За вимогами ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як вбачається з матеріалів справи, позивач, звертаючись до суду, у своїй позовній заяві посилалася, зокрема, на те, що у\~березні 2023 року повинна була перевести грошові кошти в розмірі 20 160 грн. на іншу картку, нею було здійснено помилку в номері карткового рахунку, тому помилково отримувачем цих коштів стала [PERSON] . У подальшому позивач помилково здійснювала онлайн повторні платежі за шаблоном, який попередньо зберегла в телефонному додатку. Позивач вказує, що банківська картка [NUMBER] належить відповідачці [PERSON] . Однак жодних доказів на підтвердження вказаних обставин позивачем суду не надано. Матеріали справи взагалі не містять доказів на підставі яких позивач дійшла висновку, що банківська картка, на яку позивачем помилково було перераховано грошові кошти, належить саме відповідачу у цій справі. При цьому, суд звертає увагу на те, що в ході судового розгляду, позивач та її представник не зверталися до суду з клопотанням про витребування доказів у даній справі для встановлення власника рахунку [NUMBER] . З наданих суду довідок ПУМБ (а.с. 7-10) не вбачається на користь кого саме позивачем було здійснено поповнення рахунку. Таким чином, суду не надано доказів стосовно того, що позивачем було здійснено поповнення рахунку саме відповідачу [PERSON] . Крім того, суд зазначає, що неодноразове перерахування коштів позивачем на банківський рахунок [NUMBER] , а саме: було здійснено 4 перекази з 17.03.2023 року по 04.04.2023 року, свідчать про добровільність, системність таких дій та їх цілеспрямований характер, що обумовлено характером певних стосунків.\~\~ Позивачем не надано жодного доказу наявності саме помилки в її діях, оскільки при призначенні платежів іншій особі помилка не могла повторюватися такий тривалий період у часі і при здійсненні 4 платежів. Отже, стороною позивача не доведено абсолютну безпідставність набуття її коштів відповідачем, не доведено факту, що вона безпідставно збагатилася за рахунок позивача. Таким чином,\~доводи позивача про наявність помилки при здійсненні перерахунку коштів, суд оцінює критично, адже\~позивачем\~не доведено сутності такої помилки, в чому вона полягає, а саме: у номері рахунку, на який здійснювався переказ, в розрахунках, в особі отримувача чи інше. Окрім цього, суд звертає увагу, що позивач здійснювала перерахунки на картку власника рахунку [NUMBER] неодноразово, що викликає сумнів в її необізнаності кому саме та у зв`язку з чим вони були здійснені. Також позивач звернулася з позовом до суду саме до [PERSON] та у позові позивачем зазначено РНОКПП відповідача та адресу місця проживання відповідача, при цьому в матеріалах справи відсутні докази, що картковий рахунок [NUMBER] належить саме [PERSON] , що також викликає сумнів в необізнаності позивача кому саме та у зв`язку з чим були здійснені перерахування коштів. Таким чином, зважаючи, що позивачем не наведено взагалі фактичні обставини перерахування спірних коштів відповідачу, не доведено абсолютну безпідставність набуття її коштів останньою, суд приходить до висновку, що спірні кошти перераховувались позивачем не помилково. Зазначення в призначенні платежу «поповнення рахунку» свідчить про волевиявлення позивача на перерахування коштів. Крім того, суд враховує, що не має місця і факт допущення помилки при здійсненні вказаних переказів і іншими особами: з вини банку або іншого суб`єкта переказу, що є підставою оцінювати вказаний переказ як помилковий з огляду на положення абз. 2 п.п. 1.24 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні". Той факт, що відповідачем також не надано доказів на підтвердження існування між сторонами правовідносин, не звільняє позивача від обов`язку доказування у справі. Проте, будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту набуття грошових коштів відповідачем та їх збереження без достатніх правових підстав, позивач [PERSON] не надала, а наявні в матеріалах справи докази не підтверджують доводів позивача про отримання коштів [PERSON] як безпідставно набутих, згідно ст.1212 ЦК України, тому заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Згідно ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 2 п. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 1\~073,60 грн., враховуючи приписи ч. 2 п. 2 ст. 141 ЦПК України та те, що позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покласти на позивача.

Outcome: dismissed