Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-14 00:00:00

У січні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив стягнути з Державного Підприємства Вугільна Компанія «Краснолиманська» на його користь заборгованість з оплати праці у розмірі 240748,36 грн. та відповідно до п. 8.10 Колективного договору одноразову допомогу у розмірі 62284,58 гривень. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що 04.11.2021 року він був звільнений за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням з виходом на пенсію, що підтверджується записом №18 у його трудовій книжці. Однак, незважаючи на його звільнення, з ним не було проведено розрахунок. 18 грудня 2021 року він звернувся до відповідача із заявою про надіслання на його адреси довідки про нарахуванні суми, належні при звільнені. Однак відповіді від відповідача він не отримав. Починаючи з грудня 2019 року відповідач почав сплачувати заробітну плату не у повному обсязі та нерегулярно, що призвело до виникнення заборгованості за кожен місяць. Загалом за цей період відповідач мав сплатити позивачу 240748,36 грн. Позивач вказує, що під землею він відпрацював більше ніж 15 років. Таким чином, розмір одноразової допомоги при звільненні складає 62284,58 грн. Не погодившись з позовними вимогами, відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказує наступне. Позовні вимоги щодо стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі є безпідставними, оскільки звільнення позивача за власним бажанням здійснено у повній відповідності до норм чинного законодавства. Табуляграми, видані ДП «ВК «Краснолиманська», які у подальшому надав позивач, в якості доказу невиплати відповідачем заробітної плати позивачеві, свідчать лише про нараховані розміри заробітної платні, та не несуть в собі будь-якого доказового значення щодо їх виплати чине виплати. Будь-яких інших доказів на підтвердження невиплати заробітної платні позивачем не надано. Крім того, відповідач не погоджується з тим, що подання позивачем позову до ДП «ВК «Краснолиманська» про стягнення заборгованості із заробітної плати можна вважати належним зверненням звільненого працівника з вимогою про розрахунок. 04.11.2021 року позивач звільнився за власним бажанням за віком у відповідності до ст.38 КЗпП України у зв`язку із виходом на пенсію. Відповідач надає пояснення стосовно вимог позивача, що при звільненні йому не виплачена одноразова грошова допомога у розмірі 62284,58 грн. Позивач зазначає, що згідно п. 8.10 Колективного договору відповідач повинен виплатити йому одноразову допомогу у розмірі чотирьох місячного середнього заробітку, оскільки його стаж у вугільні промисловості складає понад 15 років. За змістом Колективного договору ДП «ВК «Краснолиманська» 2006 року, зареєстрованого виконавчим комітетом Родинської міської ради, працівникові, який має право на пенсію за віком, при першому його звільненні з підприємства, (незалежно від причин звільнення, крім звільнення за порушення законодавства, трудової дисципліни і правил техніки безпеки), виплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі і середнього заробітку але не менше: для працівників Вугільної компанії «Краснолиманська» при стажі роботи 15 років - 2-х місячного середнього заробітку. Виплати здійснюються за рахунок коштів прибутку підприємства. Відповідач нарахував позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітків, що вказує на виконання відповідачем обов`язкових вимог Галузевої Угоди. Обчислення середньої заробітної плати для виплати цієї одноразової допомоги здійснюється за аналогією до відповідного обчислення за постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 р. №100. Єдино разова вихідна допомога у зв`язку зі звільненням по виходу па пенсію, була нарахована у розмірі 18070,92 грн та виплачена позивачу декількома перерахуваннями на його банківський рахунок 16.12.2021, 28.12.2021 року у повному обсязі. Сума одноразової допомоги після утримання обов`язкових податків та зборів склала 14547,09 грн. Даний факт підтверджується довідкою від 01.02.2022, яка долучена до відзиву. Умови п. 12.15 Галузевої Угоди ДП «ВК «Краснолиманська» виконало в повному обсязі. Підстави стверджувати про наявність у відповідача обов`язку виплатити позивачу одноразову допомогу при звільненні у розмірі 2-х місячного середнього заробітку відсутні. За викладених обставин, враховуючи, що відповідач не отримав прибуток ні на момент звільнення позивача, ні раніше, внаслідок чого не мав джерела для виплат позивачу одноразової допомоги у розмірі, більшому, аніж передбачено умовами Галузевої Угоди, відповідач зазначає, що права позивача на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні порушені відповідачем не були. Таким чином, згідно до п. 8.10 Колективного договору, відповідач вірно нарахував позивачу одноразову допомогу у розмірі 2-х місячного середнього заробітку при звільненні, розрахунок здійснений у повній відповідності до норм чинного законодавства України про працю. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. Представник відповідача в судове засідання не з`явилася, про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню по наступним підставам. Згідно записів в трудовій книжці [PERSON] перебував у трудових відносинах з ДП «ВК «Краснолиманська». Звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію. Термін роботи позивача становить 15 років. Спірні відносини між сторонами виникли з підстав того, що заробітна плата підприємством відповідача сплачується з грубим порушенням строків передбачених ст. 115 КЗпП України, розрахунок з ним своєчасно не проведено. Згідно з частиною першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до статті 2 КЗпП працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом з урахуванням вказаної норми надається оцінка доводів позивача в частині обґрунтування вимог про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в заявленому розмірі. Про надання відомостей щодо нарахованої і виплаченої зарплати вказано в ст. 110 КЗпП і ст. 30 Закону України «Про оплату праці» - при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. З матеріалів справи вбачається, що ДП «ВК «Краснолиманська» має перед [PERSON] заборгованість з виплати заробітної плати, що підлягають сплаті: за грудень 2019 року 2392,94 гривень, за січень 2020 року 3124,69 гривень, за лютий 2020 року 19344,88 гривень, за березень 2020 року 21424,91 гривень, за квітень 2020 року 22800,19 гривень, за квітень 2021 року 19958,37 гривень, за травень 2021 року 26892,78 гривень, а всього 115938,76 гривень (після утримання обов`язкових податків та зборів) (довідка №75 від 01.02.2022 року) (а. с. 30). Таким чином, загальна сума заборгованості з виплати заробітної плати складає 115938,76 грн. Крім того, згідно довідки №83 від 01.02.2022 року позивачу при звільненні було нараховано виплату на пенсію (2-х місяців) у сумі 18070,92 гривень, після утримання обов`язкових податків та зборів сума до сплати склала 14547,09 гривень. Вказана сума була перерахована на банківський рахунок позивача 16, 28,12 грудня 2021 року. (а.с. 72) Проте, суд не може погодитись із вказаним розрахунком, оскільки згідно Колективного договору ДП «ВК «Краснолиманська» у п. 8.10 визначено, що для працівників вугільної компанії «Краснолиманське» зі стажем роботи 15 років - 2-х місяців. Так, вірний розрахунок одноразової допомоги відповідно до п. 8.10 Колективного договору: 430,26 грн. середньоденний заробіток х 42 робочих дні (2 місяці) = 18070,92 грн. (середній заробіток); 18070,92 грн. х 2 (двухмесячний середній заробіток). Таким чином, сума яка повинна бути виплачена, як допомога при виході на пенсію (2-х місяців) становить 36141,84 грн. (без утримання обов`язкових податків та зборів). Тобто, на користь позивача повинно бути стягнено з відповідача суму у розмірі 36141,84 грн. (без утримання обов`язкових податків та зборів). Сума належних виплат (складові нарахованого заробітку) мала бути виплачена позивачу роботодавцем ДП «ВК «Краснолиманська» в строк, передбачений ст. 115 КЗпП України. За таких обставин, безпідставними є доводи відповідача в частині невиплати нарахованих сум при звільненні з причини не звернення позивача в будь-який спосіб (усно до бухгалтерії, письмово до керівництва) з вимогою про проведення розрахунку. Так, ДП «ВК «Краснолиманська» у відзиві на позовну заяву жодним чином не спростовано, що невиплата позивачу належних сум заробітку не пов`язана з винною поведінкою роботодавця. Заробітна плата в розумінні норм ст. 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оплату праці» не є відповідальністю за порушення строків виконання зобов`язань, це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Заробітна плата, в тому числі оплата за час простою (ст. 113 КЗпП України), компенсація за невикористані дні щорічної відпустки (ст. 83 КЗпП України), вихідна допомога (ст. 44 КЗпП України) не є відповідальністю за порушення строків розрахунку при звільненні. За змістом пункту 4 частини першої Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)", усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Таким чином, роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано, що забезпечує реалізацію одного із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці. Враховуючи вищевикладене, надані сторонами докази, які були досліджені в розумінні їх належності та допустимості, суд приходить до висновку, що примусовому стягненню з ДП «ВК «Краснолиманська» на користь [PERSON] підлягає заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 115\~938,76 грн., з урахуванням вже здійсненого відповідачем утримання прибуткового податку з громадян, внесків й інших обов`язкових платежів з цієї суми та суму 36\~141,84 грн. одноразової допомоги відповідно до п. 8.10 Колективного договору (без утримання обов`язкових податків та зборів). Згідно з абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13 задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ст. 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України). Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивач від сплати судового збору в частині позову про стягнення заробітної плати звільнений відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються витрати на користь осіб, які їх понесли. Розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь держави дорівнює 908,00 грн. (відповідно до дати звернення до суду). На підставі вищевикладеного, ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 2, 19, 47, 115 КЗпП України,

Outcome: partial