Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-16 00:00:00

24.08.2023 до Заводського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] до Державної казначейської служби, Запорізької обласної прокуратури, Головного управління національної поліції в Запорізькій області про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01.07.2022 по справі № 336/652/18 він за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364-1 КК України, виправданий через відсутність в його діях складу кримінального правопорушення. Прокурор не погодився із зазначеним вироком та подав апеляційну скаргу. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 21.02.2023 по справі №\~336/652/18 вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01.07.2022 залишений без змін. Ухвала Запорізького апеляційного суду від 21.02.2023 набула законної сили 21.02.2023. 28.04.2017 позивачу було вручено повідомлення про підозру, таким чином, з 28.04.2017 по 21.02.2023, впродовж 69 місяців та 24 днів, він перебував під незаконним кримінальним провадженням. З огляду на викладене, в результаті незаконного притягнення позивача до кримінальної відповідальності органом досудового розслідування та прокуратурою йому завдана моральну шкоду, що полягає у тому, що він упродовж майже 6 років перебував під слідством та судом. При цьому, з урахуванням положень ч. 3 ст. 254 ЦК України, а також того, що, відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», обчислення розміру моральної шкоди провадиться виходячи саме із кількості місяців, врахуванню судом підлягає кількість повних місяців перебування позивача під слідством та судом, що складає 69 місяців та 24 дні. Отже, в даному випадку мінімальний розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню, складає 69 місяців * 7\~100,00\~грн = 489\~900,00 грн, 23 дні: 7\~100,00 грн * 23 / 30 = 5\~443,00 грн. Всього 495\~343,00 грн. Внаслідок переживань під час та після кожного судового засідання, брехні й цинічних звинувачень у вчиненні корупційного злочину, якого позивач не вчиняв, він вимушений був виправдовуватись, давати пояснення своїм співробітникам, батькам, дружині та іншим близьким родичам, сусідам, друзям, знайомим тощо. Вказані незаконні дії правоохоронних органів завдали позивачу значних душевних страждань, що виразились у порушенні нормальних життєвих зв`язків, погіршенні стосунків із сім`єю, близькими людьми та оточуючими, приниженні честі та гідності, негативних змінах в емоційному стані, що надає йому право на отримання компенсації на підставі положень ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». У зв`язку з цим, позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, на його користь, завдану Головним управлінням національної поліції в Запорізькій області, прокуратурою Запорізької області майнову шкоду в сумі 64\~000,00 грн, моральну шкоду розмірі 495\~343,00 грн та судові витрати (витрати на правничу допомогу) у розмірі 30\~000,00 грн. 18.09.2023 до суду від представника Запорізької обласної прокуратури надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач зазначив, що період перебування [PERSON] під кримінальним переслідуванням почався з 03.05.2017 (дата повідомлення про підозру) та закінчився 21.02.2023 (дата набрання вироком суду законної сили) і становить 69 місяців та 18 днів. Тобто, мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди становить 466\~320,00 грн (69 місяців * 6\~700,00 грн = 462\~300,00 грн; 18 днів * 6\~700,00 грн / 30 4\~020,00 грн). Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення. В даному випадку розмір завданої моральної шкоди позивач обґрунтовує загальними фразами, як то «порушення нормальних життєвих зв`язків», «приниження честі та гідності», а також зазначає інші негативні наслідки морального характеру. З урахуванням ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також практики Верховного Суду, відповідач вважає, що моральна шкода у розмірі, визначеному позивачем, відшкодуванню не підлягає. Крім того, надана позивачем квитанція на загальну суму 64\~000,00 грн на підтвердження витрат на правову допомогу в рамках кримінального провадження не підтверджує належним чином ці витрати. Вимога щодо виплати витрат на професійну правничу допомогу в рамках даної цивільної справи у розмірі, зазначеному позивачем є неспівмірною зі складністю справи, витраченим часом, обсягом наданих послуг і виконаних робіт, а також не підкріплена жодними належними, достовірними, допустимими і достатніми доказами, що передбачені законодавством на підтвердження зазначених позивачем витрат. 19.09.2023 до суду від представника Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на те, що безспірне списання коштів за судовим рішенням про стягнення шкоди не здійснюється з єдиного казначейського рахунку, відкритого в Національному банку України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомості про суб`єкта його виконання, номери і види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів. Крім того, суттєві моральні страждання, про які позивачем зазначено у позові, є лише припущеннями, оскільки підтверджуючих доказів надано не було. Державна казначейська служба України не порушувала права позивача і виконання нею повноважень щодо обслуговування державного бюджету не можуть бути підставою для покладання судових витрат, витрати повинні бути покладені на відповідача по справі, яким завдано шкоду позивачу. 26.09.2023 до суду від представника Головного управління національної поліції у Запорізькій області надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на те, що у даному випадку не вбачається можливим встановити причино-наслідковий зв`язок між діями осіб в межах відповідного кримінального провадження і негативними змінами у житті позивача у вигляді погіршення здоров`я, життєвого рівня і ритму. Позивач стверджує про погіршення рівня його життя, здоров`я, внаслідок порушення відносно нього кримінального провадження, проте не доводить факт такого погіршення, його ступінь. Позивачем не підтверджено залежність описаних ним подій від самого факту порушення відносно нього кримінального провадження, жодним медичним документом або будь-яким іншим експертним висновком. Крім того, у даному випадку вартість та обсяг наданих адвокатом послуг, не відповідає принципу співмірності, є завищеним і необґрунтованим. Позивачем не надано доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу, а надані копія договору від 01.08.2023 про надання правничої допомоги та, відповідно до якого вартість послуг за цим договором складає 30\~000,00 грн, а у квитанції № 355654 відсутня будь-яка інформація про надання правничої допомоги [PERSON] саме при розгляді цієї справи. Ухвалою суду від 29.08.2023 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження, розгляд якого вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначене на 04.10.2023. Ухвалою суду від 04.10.2023 підготовче провадження закрите та справу призначено до судового розгляду по суті на 23.11.2023. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Представники Державної казначейської служби, Запорізької обласної прокуратури, Головного управління національної поліції в Запорізькій області у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, щодо задоволення позову заперечували з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення позивача, представників відповідачів, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. Положеннями ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.\~ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач зазначає, що 28.04.2017 йому було вручено повідомлення про підозру за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364-1 КК України. Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01.07.2022 по справі №\~336/652/18 позивач за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364-1 КК України, виправданий через відсутність в його діях складу кримінального правопорушення (а.с. 12 зворотний бік). Не погодившись із зазначеним вироком, прокурор подав апеляційну скаргу. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 21.02.2023 по справі № 336/652/18 вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01.07.2022 залишений без змін. Ухвала Запорізького апеляційного суду від 21.02.2023 набула законної сили 21.02.2023 (а.с. 12-17). Згідно зі ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч. 5 ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права та ч.\~5 ст.\~5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Виходячи з положень ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Щодо моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у ст. 56 Конституції України, статтях 1167, 1176 ЦК України. Підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст.\~1176 ЦК України. Дані підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Так, ст. 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». За змістом положень ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (надалі Закон № 266/94-ВР), підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Відповідно до ст. 2 Закону № 266/94-ВР, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду (п. 1). Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону № 266/94-ВР, у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Частина 1 ст. 4 Закону № 266/94-ВР визначає, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Положення ч. 5 та ч. 6 ст. 4 Закону № 266/94-ВР встановлюють, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно з ч. 2 та ч. 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР, розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Статтею 11 вищезгаданого Закону встановлено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, дізнавач, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди. У ст. 13 цього Закону визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати. Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Таким чином, проаналізувавши надані суду докази в їх сукупності, враховуючи обставини, викладені у вироку суду про визнання позивача невинуватим в інкримінованому йому злочині, що набрав законної сили, суд приходить до висновку про доведеність факту понесення позивачем моральних страждань та переживань. Мотивуючи заподіяну шкоду, позивач вказує, що зазнав суттєвих моральних страждань (неможливості реалізації власних амбіцій; почуттів зневаги до власної честі та гідності; реалізації відчуття безпеки і правової захищеності щодо себе та своєї родини, а також взаємодії з правоохоронними органами, як гарантами таких; у реалізації прав та обов`язків голови сім`ї, чоловіка та батька; дружнього спілкування з товаришами та колегами), не мав можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним майном. Факт притягнення в якості обвинуваченого був доведений до відома громадськості та негативно вплинув на стосунки з оточуючими. Під час перебування під слідством та судом внаслідок сукупності обставин значно погіршився стан здоров`я. З моменту порушення кримінального провадження він не мав змоги офіційно працевлаштуватись, оскільки відомості про притягнення до кримінальної відповідальності, про прийняте остаточне рішення по кримінальній справі були відсутні у відповідних реєстрах МВС. Також моральні страждання виразились у тому, що він не міг домогтись справедливості та винесення законного рішення суду в першій інстанції, що обґрунтовується поверненням судом обвинувачення на додаткове досудове розслідування замість прийняття виправдувального вироку. Позивач був змушений звертатись до адвокатів, брати участь у судових засіданнях та змінювати установлений спосіб свого життя. Що стосується інших негативних наслідків, то найбільш невиправними позивач зазначає страх, який залишиться назавжди страх громадянина перед власною державою, адже всі незаконні рішення, дії (бездіяльність) працівників правоохоронних органів не були наслідком помилки. Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 у справі № 6-2203цс15. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №\~686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «...моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості...». У п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 зазначено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», установлено з 1 січня 2024 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня 7\~100\~грн. Частиною 5 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Звертаючись до суду з цим позовом позивач, вказував на те, що через протиправні дії органу досудового розслідування він незаконно перебував під слідством та судом з 28.04.2017 (вручення повідомлення про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.\~364-1 КК України) до 21.02.2023 (дата набрання законної сили виправдувальним вироком суду), 69 місяців та 23 дні. На думку позивача, це дає підстави вважати доведеним факт наявності в нього моральної шкоди в наступному розмірі: 69 місяців х 7\~100,00 грн = 489\~900,00 грн, 23 дні * 7\~100,00 грн / 30 днів = 5\~443,30 грн. Загальна сума становить 495\~343,00 грн. Однак, суд не у повній мірі погоджується з періодом, визначеним позивачем, адже доказів на підтвердження того, що [PERSON] повідомлення про підозру було вручене саме 28.04.2017 ані позивачем, ані його представником суду не надано. Натомість, суд приймає до уваги твердження представника Відповідача-2 про те, що повідомлення про підозру позивачу було вручене 03.05.2017, на підтвердження чого ним долучено копію ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09.11.2017 в рамках справи №\~336/5664/17 (провадження № 1-кс/336/898/2017) (а.с. 41-47). Таким чином, суд дійшов до висновку, що період, за який підлягає відшкодуванню моральна шкода: з 03.05.2017 по 21.02.2023 і складає він 69 місяців та 19 днів Відтак, сума моральної шкоди розраховується наступним чином. 69 місяців х 7\~100,00 грн = 489\~900,00 грн, 19 днів * 7\~100,00 грн / 30 днів = 4\~497,00 грн. Загальна сума становить 494\~397,00 грн. При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, враховуючи обставини справи, доведеність факту незаконного перебування позивача під слідством і судом протягом значного терміну, характер і обсяг багаторічних душевних страждань [PERSON] , пов`язаних з його перебуванням під слідством та судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршення стану здоров`я, інших негативних наслідків морального характеру, конкретних обставин цієї справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що грошова сума у розмірі 494\~397,00 грн є достатньо справедливою компенсацією моральних страждань позивача. Щодо матеріальної шкоди, то суд зазначає наступне. Згідно п. 4 ст. 3 Закону № 266/94-ВР, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги. [PERSON] у своєму позові зазначає, що «… відповідно до укладеного між мною та адвокатом Трачук Н.І. договором та ордером, вона здійснювала захист моїх інтересів у ході досудового розслідування кримінального провадження та до моменту винесення Запорізьким апеляційним судом Постанови від 21.02.2023. На виконання умов вказаного договору мною станом на 21.02.2023 було сплачено за надання адвокатських послуг 64\~000 грн, що підтверджується квитанцією від 21.02.2023...». Суд, дослідивши наявні матеріали справи та докази, долучені в обґрунтування даної позовної вимоги дійшов до висновку, що вони не підлягають задоволенню з огляду на наведене нижче. Частиною 3 ст. 137 ЦПК України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування Вказане також узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 18.12.2019 в рамках справи № 509/550/17-ц (провадження № 61-11518св19). На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивач надав: ордер (а.с.\~138), акт приймання виконаних робіт (а.с. 139) та квитанцію б/н від 21.02.2023 (а.с. 141). Ним, всупереч положенню ч. 3 ст. 137 ЦПК України, до позову не було надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, що позбавляє можливості суд встановити обґрунтованість стягнення правничої допомоги та перевірити співмірність заявленого розміру правничої допомоги з виконаною роботою. Подібний висновок наведений у постанові Верховного Суду від 03.03.2021 в рамках справи № 379/1487/18 (провадження № 61-6522св20). Щодо витрат на правничу допомогу, понесених в рамках даної цивільної справи, суд зазначає наступне. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Витрати,\~пов`язані з\~правничою допомогою\~адвоката,\~несуть сторони,\~крім випадків\~надання правничої\~допомоги за\~рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч.\~ч. 1-2 ст. 137 ЦПК України). У відповідності до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4)\~ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст.\~137 ЦПК України). Участь адвоката, який представляє інтереси позивача у справі та факт надання правової допомоги підтверджено наступними документами: договором про надання правничої допомоги та представництво, укладеним 01.08.2023 між позивачем [PERSON] та адвокатом Трачук Н.І. (а.с.\~18); ордером (а.с. 138); актом приймання виконаних робіт від 23.11.2023 на суму 30\~000,00 грн (а.с. 140); квитанцією № 355654 від 01.08.2023 (а.с. 141). На переконання суду обґрунтованими, об`єктивними і такими, що відповідають критерію розумності у даній конкретній справі витрати позивача на правничу допомогу у розмірі 30\~000,00 грн підлягають задоволенню. Водночас суд враховує доводи представника Державної казначейської служби України про те, що відшкодування шкоди має здійснюватися не за рахунок коштів Державної казначейської служби України, а через органи казначейства з Державного бюджету України, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у Постанові від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16. Відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16 (провадження №\~12-110гс18). У зв`язку з наведеним аналізом норм матеріального права, а також враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 19.06.2018 у справі №\~910/23967/16, суд вважає за необхідне зазначити в резолютивній частині рішення про стягнення коштів саме з держави Україна. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Розподіл судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, такі витрати підлягають віднесенню за рахунок держави.

Outcome: partial