Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-17 00:00:00

Адвокат Бакшеєва А.В. звернулась до суду в інтересах [PERSON] , який діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] , з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Департамент служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення власників та виселення незаконно проживаючих у житловому приміщенні осіб, в якому просить усунути перешкоди у користуванні співвласниками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , власністю, шляхом вселення даних осіб у житлове приміщення - квартиру [ADDRESS] , та виселити з вказаного житлового приміщення будь-яких осіб, що проживають за даною адресою без реєстрації. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що трикімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , видана для заселення батькові позивача - [PERSON] , на склад родини з чотирьох осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Надалі, після смерті батьків, та гибелі брата, вказане вище майно приватизоване у спільну сумісну власність на підставі свідоцтва про право власності на житло серії [NUMBER] від 15 січня 2007 року. Співвласниками зазначеної вище квартири є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Представник позивача вказує, що станом на теперішній час зареєстрованими у квартирі є [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . 04 серпня 2021 року незнайомими позивачу раніше особи у кількості п`яти чоловік, зламали замок вхідних дверей належної позивачу на праві співвласності квартири, після чого невідомі особи незаконним чином проникли до житла, розташованого за адресою, [ADDRESS] . Під час проникнення до житла, в квартирі перебувала неповнолітня донька позивача [PERSON] , [INFO] , яка отримала моральну травму та госпіталізована до обласної дитячої лікарні № 1. Крім того, вказані вище особи, погрожуючи позивачу та членам його родині незаконно вселились у квартиру та продовжують там проживати. Працівниками поліції, викликані сусідкою, повідомили позивача про те, що незнайомі раніше особи вселились до квартири з дозволу співвласників і відповідачів по справі - [PERSON] та [PERSON] , які уклали із ними договір оренди житлового приміщення. Однак, вказанні договір не наданий позивачу та членам його родини. Спірне житлове приміщення має одну ізольовану кімнату, інші дві є суміжними, тобто, не є придатним для користування такою кількістю осіб. Внаслідок вселення вказаних осіб у спірне житлове приміщення, позивач разом із дружиною та неповнолітніми дітьми виїхали з квартири, та вимушені звертатися до суду для захисту своїх прав. Ухвалою суду від 07 листопада 2022 року цивільну справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач та його представник до суду не прибули, про дату, час та місце розгляду повідомлялися своєчасно та належним чином. Відповідачі до суду не прибули, причини неявки суду не повідомили, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені своєчасно та належним чином. Представник третьої особи до суду не з`явився, засобами поштового зв`язку подав пояснення по суті спору, справу просив розглянути без участі третьої особи, просив при ухваленні рішення врахувати інтереси дитини. Технічна фіксація не здійснювалась на підставі положень статті 247 ЦПК України. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, дійшов наступних висновків. Трикімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , видана для заселення батькові позивача - [PERSON] , на склад родини з чотирьох осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Надалі, після смерті батьків, та гибелі брата, вказане вище майно приватизоване у спільну сумісну власність на підставі свідоцтва про право власності на житло серії [NUMBER] від 15 січня 2007 року. Співвласниками зазначеної вище квартири є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Станом на теперішній час зареєстрованими у квартирі є [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Суд вбачає, що квартира, загальною площею 66 кв.м. (житловою 47,2 кв.м.), що знаходить за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відповідно до свідоцтва про право власності на житло, реєстраційний № [NUMBER] від 15 січня 2007 року, зазначене підтверджене позивачем та не спростоване відповідачами. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як з підстав, передбачених законом. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно з ч. 1 ст. 369 Цивільного кодексу України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Враховуючи вищевикладене та вимоги діючого законодавства, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині вселення позивача разом з неповнолітньою дочкою [PERSON] в квартиру за адресою: [ADDRESS] , підлягають задоволенню, оскільки останні не можуть потрапити до спірної квартири, будучи її співвласниками. Щодо вимог позивача про виселення усіх осіб, які не мають реєстрації місця проживання зі спірної квартири, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ст. 16 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Таким чином, з огляду на зазначені приписи законодавства, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна інших осіб. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Способи захисту судом цивільних прав визначені статтею 16 ЦК України та іншим спеціальним законодавством України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Звертаючись до суду з позовом, особа повинна визначити такий спосіб захисту порушених цивільних прав, який призведе до реального їх поновлення. Суд дійшов висновку, що обов`язковою умовою для судового захисту будь-якого права є наявність достовірних даних про те що, що право особи порушено, не визнане, або оспорене іншими. Згідно із ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З огляду на те, що відповідно до процесуального закону в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен установити чи дійсно порушене право позивача з боку відповідача, а також з`ясувати, у чому саме полягає порушення законних прав позивача. Як вбачається з обґрунтування позивачем своїх вимог, 04 серпня 2021 року незнайомими позивачу раніше особи у кількості п`яти чоловік, зламали замок вхідних дверей належної позивачу на праві співвласності квартири, після чого невідомі особи незаконним чином проникли до житла, розташованого за адресою, [ADDRESS] . Під час проникнення до житла, в квартирі перебувала неповнолітня донька позивача [PERSON] , [INFO] , яка отримала моральну травму та госпіталізована до обласної дитячої лікарні № 1. Крім того, вказані вище особи, погрожуючи позивачу та членам його родині незаконно вселились у квартиру та продовжують там проживати. Працівниками поліції, викликані сусідкою, повідомили позивача про те, що незнайомі раніше особи вселились до квартири з дозволу співвласників і відповідачів по справі - [PERSON] та [PERSON] , які уклали із ними договір оренди житлового приміщення. Однак, вказанні договір не наданий позивачу та членам його родини. Зазначаючи вказані вище обставини, представник позивача просить суд виселити зі спірної квартири [ADDRESS] всіх осіб, які не мають реєстрації місця проживання, не конкретизуючи заявлену позовну вимогу, що, свою чергу, унеможливлює виконання потенційного рішення суду, у випадку задоволення заявленої немайнової вимоги. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд зазначає, що частина перша ст. 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Позивачем може бути особа, яка вважає, що її право, свободу чи інтерес порушено та створені перешкоди для реалізації її прав, що зумовило її звернення до суду. При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права або виникнення додаткового обов`язку. З огляду на вищевказане, суд вважає, що позивачем не доведено обґрунтованості вказаної вище позовної вимоги щодо виселення будь-яких осіб без реєстрації місця проживання, та факт порушення його прав. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовна вимога стосовно виселення будь-яких осіб без реєстрації місця проживання у спірній квартирі є необґрунтованою та недоведеною належними допустимими доказами, а тому підстави для її задоволення відсутні.

Outcome: partial