Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-07 00:00:00

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог. До Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності, у якій позивач просить суд: - визначити, що частка [PERSON] , який помер [INFO] у праві спільної сумісної власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , становить частину. В обґрунтування позову зазначає, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] виданим Овідіопольським відділом ДРАЦС в Одеському районі Одеської області ПМУ МЮ (м.Одеса) від 18.05.2022 року, актовий запис М 285. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді зокрема 1/4 частини двокімнатної квартири [ADDRESS] . Право власності на спадкове майно підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 25.01.2004 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Овідіопольського РБТІ №10229970 від 28.03.2006 року. Факт перебування у шлюбі з [PERSON] підтверджується повторним свідоцтвом про одруження серія [NUMBER] від 24.12.2004 року. Спадкоємцем першої черги після смерті чоловіка є його дружина [PERSON] , та відповідачка [PERSON] , яка є дочкою спадкодавця. Родинні відносини [PERSON] зі спадкодавцем підтверджуються свідоцтвом про її народження серії [NUMBER] від 22.10.1983 року та свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 21.12.2019 року Заповіту [PERSON] не залишив. Позивач вчасно звернулась до приватного нотаріуса з метою оформлення права власності на спадкове майно, втім отримала відповідь приватного нотаріуса Одеського районного нотаріального округу Куркан Н.Ф., в якій зазначено, що неможливо видати свідоцтво про право на спадщину, так як не виділені частки між співвласниками у спільному майні (квартирі), тому приватний нотаріус рекомедував звернутися до суду. Оскільки вносити зміни до правовстановлюючих документів не надається можливим, то єдиним способом щодо визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності - є звернення з даною заявою до суду. У зв`язку з наведеним позивачка звернулася до суду за захистом своїх спадкових прав. Процесуальні дії. Ухвалою суду від 01.08.2023 року провадження по справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання, витребувано від приватного нотаріуса Одеського районного нотаріального округу Куркан Н.Ф. копію спадкової справи №82/2022 до майна [PERSON] , який помер [INFO] . 13.11.2023 року до суду надійшла копія спадкової справи №82/2022 до майна [PERSON] , який помер [INFO] Ухвалою суду від 20.11.2023 року закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до судового розгляду по суті. У судове засідання 03.01.2024 року сторони не з`явились. 03.01.2024 року позивачка [PERSON] подала до канцелярії суду заяву з проханням розгляд справи провести без її участі, зазначає також, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася. 24.11.2023 року до суду надійшла заява відповідачки [PERSON] , відповідно до якої остання зазначає, що позовні вимоги [PERSON] вна визнає у повному обсязі, крім того просить справу розглядати у її відсутність. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню с заступних підстав. Фактичні обставини справи встановлені судом. [INFO] помер чоловік позивачки [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] виданим Овідіопольським відділом ДРАЦС в Одеському районі Одеської області ПМУ МЮ (м.Одеса) від 18.05.2022 року, актовий запис М 285. Факт перебування позивачки [PERSON] із спадкодавцем [PERSON] підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим повторно 24.12.2004 року. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді зокрема 1/4 частини двокімнатної квартири [ADDRESS] . Право власності на спадкове майно підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 25.01.2004 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Овідіопольського РБТІ №10229970 від 28.03.2006 року. Факт перебування у шлюбі з [PERSON] підтверджується повторним свідоцтвом про одруження серія [NUMBER] від 24.12.2004 року. Спадкоємцем першої черги після смерті чоловіка є його дружина [PERSON] , та відповідачка [PERSON] , яка є дочкою спадкодавця. Родинні відносини [PERSON] зі спадкодавцем підтверджуються свідоцтвом про її народження серії [NUMBER] від 22.10.1983 року та свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 21.12.2019 року Заповіту [PERSON] не залишив. Як вбачається із Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25.01.2006 року, та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.03.2006 року, власниками двокімнатної квартири [ADDRESS] на праві приватної спільної сумісної власності значаться: [PERSON] [PERSON] , [PERSON] (нині [PERSON] ), [PERSON] . Частка у праві власності - 1/1. Форма власності - приватна спільна сумісна. Позивач вчасно звернулась до приватного нотаріуса з метою оформлення права власності на спадкове майно, втім отримала відповідь приватного нотаріуса Одеського районного нотаріального округу Куркан Н.Ф., в якій зазначено, що неможливо видати свідоцтво про право на спадщину, так як не виділені частки між співвласниками у спільному майні (квартирі), тому приватний нотаріус рекомедував звернутися до суду. Оскільки вносити зміни до правовстановлюючих документів не надається можливим, то єдиним способом щодо визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності - є звернення з даною заявою до суду. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст. 1220, 1221,1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, і саме з нього виникає право на спадкування, а місцем відкриття - є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Згідно зі ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Частиною першою ст. 1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до пунктів 4 та 6 глави 1 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після визначення (виділення) частки померлого у спільному майні. Тому при спадкуванні таких часток істотне значення має встановлення їх розміру, що може бути зроблено як за життя спадкодавців, так і після відкриття спадщини. В абзаці 5 п. 3.4 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», роз`яснено, що, - «У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності». Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності здійснюється за згодою всіх співвласників, а відповідно до ст. 361 ЦК України розпорядження часткою у праві спільної власності співвласником може здійснюватися самостійно. Таким чином, для здійснення права розпорядження часткою, в тому числі і для передачі права власності, необхідно, щоб частка в праві спільної власності була визначена. Аналогічно, щоб оформити перехід права власності до спадкоємця, частка спадкодавця має бути визначена. Згідно ст. 370 ЦК України, частки кожного з співвласників в праві спільної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22. 12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» частка учасника спільної сумісної власності визначається, зокрема, при виділі частки з спільного майна. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Нормами діючого законодавства закріплено загальний принцип рівності часток співвласників в праві спільної сумісної власності. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч.1 ст. 368 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Частиною 1 ст. 356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Приписами частин 1 та 2 статті 372 Цивільного кодексу України встановлена презумпція рівності часток у праві спільної сумісної власності, а саме вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 370 ЦК України, якою регулюється питання про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності та якою передбачено, що співвласники спільної сумісної власності, як і співвласники спільної часткової власності мають право на виділ у натурі частки із спільного майна з тією лише різницею, що учасники першої не мають завідомо визначених ідеальних часток у праві спільної власності, а відтак, вони мають бути передусім визначені, після чого стає можливим виділ частки в натурі. При визначені розміру часток співвласників у спільній сумісній власності вважається, що вони є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між співвласниками, законом або рішенням суду. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Такий правовий висновок щодо застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі № 6-1500цс15. За змістом ст. 1296 ЦК України, оформлення спадщини здійснюється шляхом видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину. У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. 28 травня 2020 року Верховний Суд України в своїй постанові по справі № 910/7164/19 виклав наступну правову позицію з приводу захисту цивільних прав. Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Судом установлено, що, позивачка є спадкоємцем першої черги за законом до [PERSON] , який помер [INFO] . Іншим спадкоємцем першої черги на спадщину є дочка померлого - [PERSON] , яка у встановлений законом строк подала до приватного нотаріуса заяви про прийняття спадщини за законом. Під час розгляду справи відповідачка [PERSON] позов [PERSON] визнала у повному обсязі. Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини і норми права, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку про те, що за життя спадкодавцю [PERSON] , який помер [INFO] , належала частки квартири що розташована за адресою: [ADDRESS] , однак частка померлого у спільній сумісній власності не була визначена за життя. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У зв`язку з чим суд приходить до висновку, що права позивача підлягають захисту шляхом задоволення позову. Висновки за результатами розгляду справи Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що позивачем обрано належний спосіб захисту свого права та позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved