Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, в обґрунтування якого зазначила, що вона є власницею земельної ділянки з кадастровим номером 0523786200:06:001:0048, площею 1.7 га, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по [ADDRESS] . У процесі використання даної земельної ділянки на ній виявлено огорожу (лінійну споруду з листів профільного металу на металевому каркасі) висотою 2 м. 10 см. та довжиною 38 м., яку встановлено ПП «Антарис - Агро» - користувачем нежитловими будівлями, що розташовані на сусідній земельній ділянці з кадастровим номером 0523786200:06:001:0069. Позивач неодноразово зверталася до директора ПП «Антарис - Агро» з проханням перенести огорожу та не чинити перешкоди у користуванні належним їй майном, проте, останній не реагував на її усні звернення, а направлену на його адресу письмову претензію отримати відмовився. 04.05.2022 комісією Теплицької селищної ради за зверненням позивача від 26.04.2022 у присутності директора ПП «Антарис - Агро» [PERSON] проведено обстеження земельних ділянок та складено відповідний акт із рекомендацією відповідачу перенести огорожу до меж земельної ділянки з кадастровим номером 0523786200:06:001:0048, належної на праві власності [PERSON] та дотримуватися вимог Земельного кодексу України (надалі - ЗК України). Зважаючи на те, що відповідач не здійснив жодних дій по припиненню чинення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу належного йому паркану, позивач звернулася до суду з позовом із метою захисту своїх порушених прав. Ухвалою судді від 29.05.2023 відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження. Відповідачу запропоновано подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження (а.с. 25-26). Не погоджуючись із позовними вимогами, відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсним рішення Росошанської сільської ради № 152 від 07.06.2016 про затвердження проекту землеустрою та передачу [PERSON] у приватну власність земельної ділянки площею 1.7 га для ведення особистого селянського господарства (а.с. 73-74). В обґрунтування позовних вимог представник відповідача Іващенко В.М. зазначив, що ПП «Антарис - Агро» після отримання позову дізналося, що земельна ділянка з кадастровим номером 0523786200:06:001:0048 у [ADDRESS] площею 1,7 га приватизована [PERSON] ще у 2016 році. До червня 2023 року інформація про хід приватизації землі їм була недоступна, незважаючи на те, що вони є суміжними землекористувачами. Межі земельної ділянки, переданої у власність [PERSON] , при виготовленні проекту землеустрою не були погоджені з ПП «Антарис - Агро». Крім того, при складанні землевпорядної документації не враховано меж земельних ділянок станом на 2016 рік, відтак земельна ділянка [PERSON] у технічній документації наклалася на ділянку, яку з 2007 року ПП «Антарис - Агро» правомірно використовує, а отже огорожа довжиною 38 м., яка встановлена підприємством у 2007 році, а саме після передачі йому майна комісією спілки співвласників 16.03.2007, виявилась на земельній ділянці, яка належить [PERSON] , та відповідно за рахунок ПП «Антарис - Агро» її земельна ділянка збільшилася на 114 кв. м. Разом із тим, акт обстеження земельної ділянки від 04.05.2022 складено комісією без участі [PERSON] , а в присутності її представника за довіреністю, яку не було надано для огляду, тому вказаний доказ представник позивача за зустрічним позовом вважає неналежним. Іващенко В.М. вважає, що оскільки земельна ділянка, яка перебувала у правомірному користуванні ПП «Антарис - Агро», передана у власність [PERSON] рішенням Росошанської сільської ради № 152 від 07.06.2016 без припинення у встановленому порядку права користування нею підприємством та без погодження меж, тому таке рішення є незаконним і підлягає визнанню недійсним. Ухвалою судді від 10.07.2023 зустрічну позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків. 15.08.2023 до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому позивач за первісним позовом просить відмовити у задоволенні позову ПП «Антарис - Агро» у зв`язку з відсутністю порушених прав останнього. Разом із тим, непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту про погодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійним рішення органу місцевого самоврядування, крім того, позивачем обрано неналежний спосіб захисту та пропущено строк позовної давності (а.с. 109-112). 25.08.2023 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник ПП «Антарис - Агро» Іващенко В.М. просить відмовити у задоволенні первісного позову, з огляду на відсутність погодження меж земельних ділянок із суміжними землекористувачами та спливом строку позовної давності (а.с. 143-144). Постановою Вінницького апеляційного суду від 28.09.2023 ухвалу Теплицького районного суду від 14.08.2023 про повернення зустрічного позову скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою суду від 10.10.2023 зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження із первісним позовом, призначено підготовче судове засідання у справі. Ухвалою суду від 01.11.2023 до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача по первісному позову - Теплицьку селищну раду Гайсинського району Вінницької області (а.с. 230). Ухвалою суду від 21.11.2023 відмовлено у задоволенні клопотання представника ПП «Антарис - Агро» про призначення земельно-технічної експертизи (а.с. 78), оскільки питання щодо затвердження технічної документації належать виключно до повноважень (компетенції) Теплицької селищної ради та можуть бути вирішені в юридичній площині, водночас вони не впливають на порушення прав ПП «Антарис - Агро», враховуючи відсутність у останнього правовстановлюючих документів на земельну ділянку (т. 2 а.с. 13, 14). Також судом відмовлено у задоволенні клопотання Іващенка В.М. , заявленого під час судового розгляду, про огляд відеоматеріалу, розміщеного у соціальній мережі про події, що відбувалися у с. Кожухівка 04.05.2022, зважаючи на недотримання порядку подання доказів, зокрема, електронних, всупереч вимогам ст. ст. 81, 83, 100 ЦПК України (т. 2 а.с. 40). Ухвалою судді від 22.11.2023 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом у судовому засіданні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені у позовній заяві, просив суд їх задовольнити. З огляду на безпідставність вимог зустрічного позову, адвокат Клінчиков С.О. просив відмовити у його задоволенні та взяти до уваги доводи, викладені ним у відзиві. Вказав, що ПП «Антарис - Агро» використовує земельну ділянку без законних підстав та належного оформлення права користування нею. Межі земельної ділянки [PERSON] погоджені з Росошанською сільською радою (правонаступником якої є Теплицька селищна рада), у комунальній власності якої на той час перебувала земельна ділянка, на якій розташовані будівлі та споруди ПП «Антарис - Агро». У проекті землеустрою, виготовленому на замовлення [PERSON] вказано, що на земельній ділянці, яка межує виключно із землями комунальної власності, відсутні жодні споруди. Представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом заперечував щодо задоволення позовних вимог [PERSON] , посилаючись на ряд порушень при виготовлені землевпорядної документації, затверджені проекту землеустрою та передачі [PERSON] у власність земельної ділянки, про що зазначено у зустрічній позовній заяві, вимоги якої підтримав у повному обсязі. Іващенко В.М. вказав, що набуваючи право власності на нерухоме майно, підприємство набуло право користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване, відповідно до Закону, однак питання приватизації землі наразі не вирішено, правовстановлюючі документи відсутні. Оспорюване рішення прийнято Росошанською сільською радою з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки не було погоджено межі земельних ділянок суміжних землекористувачів. Від відповідача за зустрічним позовом - Теплицької селищної ради надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника, при вирішенні спору покладаються на розсуд суду. У своєму відзиві зазначили, що інших офіційних землекористувачів на час виготовлення землевпорядної документації [PERSON] не було, за таких умов погодження меж здійснено Росошанським сільським головою [PERSON] (а.с. 221). У поясненнях третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача за первісним позовом - Теплицька селищна рада покладалась на розсуд суду, зазначивши, що земельна ділянка, на якій розташовано об`єкти нерухомого майна ПП «Антарис - Агро», на даний час є комунальною власністю Теплицької селищної ради (а.с. 234-235). Під час судового розгляду справи допитано свідків, які підтвердили факт чинення перешкод у користуванні земельною ділянкою [PERSON] , проведення обстеження комісією та складання акту від 04.05.2022. Так, свідок [PERSON] - головний спеціаліст відділу житлово-комунального господарства земельних відносин Теплицької селищної ради показав, що на розгляді перебувала заява [PERSON] про вирішення спору щодо меж земельної ділянки, у звязку з чим комісією здійснено виїзд на місце, огляд території, під час якого по картографічним знімкам було виявлено, що огорожа знаходиться на земельній ділянці [PERSON] , що також визнали та підтвердили сторони, які домовилися про перенесення паркану. Правовстановлюючі документи на право користування (оренди) земельною ділянкою, яка перебуває у комунальній власністі ПП «Антарис - Агро», відсутні. Свідок [PERSON] - начальник відділу житлово-комунального господарства земельних відносин, містобудування, архітектури та розвитку інфраструктури Теплицької селищної ради показав, що 04.05.2022 за зверненням [PERSON] комісія виїхала на місце, використовуючи кадастровий план, на земельній ділянці позивача за первісним позовом виявлено огорожу, яку неправомірно встановлено ПП «Антарис - Агро», з огляду на надані сторонами документи, внаслідок чого комісією складено та підписано акт із рекомендацією підприємству перенести огорожу, з чим сторони погодилися. Свідок [PERSON] - спеціаліст відділу житлово-комунального господарства земельних відносин, містобудування, архітектури та розвитку інфраструктури Теплицької селищної ради показала, що у травні 2022 року від [PERSON] надійшла заява про демонтаж огорожі, комісія виїхала на місце та виявила паркан на земельній ділянці, яка належить [PERSON] , встановлений ПП «Антарис - Агро», яке користується земельною ділянкою, яка перебуває у комунальній власності Теплицької селищної ради. Питання про затвердження землепроекту про передачу в оренду землі підприємству не розглядалось. Оглянувши надані сторонами документи, комісія склала та підписала відповідний акт, про виконання якого сторони домовились. Заслухавши пояснення представників сторін, показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи та проаналізувавши надані сторонами докази, які мають значення для розгляду справи, ґрунтуючись на засадах справедливості, виваженості та законності, суд дійшов висновку, що вимоги первісного позову підлягають до задоволення, тоді як у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, з огляду на наступне. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до частини 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що [PERSON] є власницею земельної ділянки з кадастровим номером 0523786200:06:001:0048, площею 1.7 га, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 6). Позивачем у процесі використання земельної ділянки виявлено на ній огорожу (лінійну споруду із листів профільного металу на металевому каркасі) висотою 2 м. 10 см. та довжиною 38 м., що підтверджується актом обстеження земельних ділянок від 04.05.2022 та фототаблицями (а.с. 12-18). Зазначений паркан встановлено у 2007 році ПП «Антарис - Агро», яке користується нежитловими будівлями, що розміщені на сусідній земельній ділянці з кадастровим номером 0523786200:06:001:0069, яка перебуває у комунальній власності Теплицької селищної ради. Позивач неодноразово зверталася до директора ПП «Антарис - Агро» [PERSON] з проханням перенести огорожу та не чинити їй перешкоди у користуванні належним їй майном, натомість директор підприємства не реагував на її усні клопотання, тому 21.02.2022 [PERSON] на адресу останнього направлено письмову претензію про усунення перешкод у користування земельною ділянкою (а.с. 9). Відповідно до копії заяви від 26.04.2022, позивач звернулася до голови Теплицької селищної ради з заявою про сприяння у захисті її порушених прав шляхом демонтажу паркану, встановленого відповідачем на її приватній земельній ділянці (а.с. 10). 04.05.2022 комісією Теплицької селищної ради у присутності директора ПП «Антарис - Агро» [PERSON] проведено обстеження земельних ділянок та складено відповідний акт, у якому зазначено, що за результатами обстеження, враховуючи надані документи, рекомендовано ПП «Антарис - Агро» перенести огорожу до меж земельної ділянки [PERSON] та дотримуватися вимог ст. 103 ЗК України щодо використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (а.с. 12). Відповідно до наявного у матеріалах справи проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства [PERSON] у [ADDRESS] , земельна ділянка позивача за первісним позовом межує виключно із землями комунальної власності (а.с. 113-133). Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. З огляду на наведене, оскільки наявність огорожі - паркану (лінійної споруди із листів профільного металу на металевому каркасі) висотою 2 м. 10 см. та довжиною 38 м. на земельній ділянці, яка на праві власності належить [PERSON] , встановлена ПП «Антарис - Агро», що у судовому засіданні визнано сторонами, підтверджується змістом зустрічної позовної заяви, поясненнями представника підприємства та відповідним актом, підписаним повноважними особами, допитаними в якості свідків, а відтак є обставиною, яка не підлягає доказуванню, на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Надаючи оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно зі ст. 14 Основного Закону, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень статтей 321, 391 ЦК України свідчить про те, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Частиною другою, пунктом «б» частини третьої статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Враховуючи викладене вище, з метою захисту порушеного права позивача суд дійшов висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення обгрунтованих вимог первісного позову. При вирішенні вимог зустрічного позову суд вважає за необхідне зазначити наступне. За змістом статті 12 ЗК України до повноважень сільських рад належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Положенн частин 1 та 2 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачають, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. У постанові Великої Палати Верховного суду від 29.08.2018 у справі № 640/9870/16-а зазначено, що виходячи з положень статті 122 ЗК України, прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність належить до виключної компетенції органу місцевого самоврядування, у цьому випадку сільської ради. Одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів особи, у відповідності до пункту 10 частини 2 статті 16 ЦК України, є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ч. 1 ст. 21 ЦК України). Згідно зі статтею 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Отже, підставами для визнання недійсним рішення є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт та порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акту прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Натомість судом таких порушень у ході розгляду справи не встановлено. Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23.01.2019 № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18) дійшов висновку, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акту погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Аналогічних правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Обєднаної Палати Касаційного цивільного суду у справі № 580/168/16 від 23.01.2019 та Верховного Суду № 619/1415/19 від 01.08.2022. За змістом ч. 1 ст. 377 ЦК України та ч. 1 ст. 120 ЗК України до особи, яка набула право власності на будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (статті 125, 126 ЗК України). Тобто перехід права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна не тягне за собою автоматичного переходу права власності на земельну ділянку, на якій розташована будівля (споруда). Перехід права власності на землю вимагає в цьому випадку окремого договірно - правового регулювання шляхом укладення відповідних цивільно - правових угод між власником земельної ділянки і набувачем будівлі. Разом із тим, варто зазначити, що правовстановлюючих документів щодо перебування земельної ділянки із кадастровим номером 0523786200:06:001:0069 у власності, на праві постійного користування чи в оренді у ПП «Антарис - Агро» представником підприємства Іващенком В.М. до суду не надано та матеріали справи не містять. Водночас, як зазначено у поясненнях та відзиві Теплицької селищної ради, вказана земельна ділянка є комунальною власністю. Інших офіційних землекористувачів на час виготовлення землевпорядної документації [PERSON] не було. До зустрічної позовної заяви долучено акт прийому - передачі майна в оренду, що знаходиться у спільній частковій власності від 16.03.2007, з якого неможливо встановити на якій саме земельній ділянці розташовані зазначені у ньому об`єкти нерухомості та кому вона належить (а.с. 76). Водночас суд звертає увагу на те, що відповідно до наданих представником підприємства витягів із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності ПП «Антарис - Агро» на споруди та будівлі, які розташовані на земельній ділянці комунальної форми власності, суміжній із земельною ділянкою [PERSON] , зареєстровано лише у 2018 році (а.с. 243-248). Натомість при виготовленні проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства встановлено, що земельна ділянка, яка перебуває у власності [PERSON] межує виключно із землями комунальної власності, відомості про наявні на ній будь - які споруди відсутні (а.с. 113 на звороті). Разом із тим, доказів перебування інших споруд підприємства, окрім паркану, на земельній ділянці [PERSON] стороною ПП «Антарис - Агро» до суду не надано. Доводи представника відповідача стосовно того, що акт обстеження земельної ділянки від 04.05.2022 складено комісією у відсутності [PERSON] , а за участі її представника за довіреністю, щодо існування якої він має сумніви, також жодним чином не порушує права ПП «Антарис - Агро». Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, направлена на захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, що здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), встановити наявність або відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення чи захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16 та від 14.05.2019 у справі № 910/11511/18. Вимоги про визнання незаконними та скасування відповідних рішень органу місцевого самоврядування щодо земельної ділянки можуть бути заявлені особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цієї особи. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 363/3641/17 та від 19.01.2022 у справі № 592/10260/16. На переконання суду, стороною позивача за зустрічним позовом не надано суду належних і допустимих доказів, що є обов`язковим у силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, в обгрунтування позовних вимог, зокрема на підтвердження того, що рішення Росошанської сільської ради № 152 від 07.06.2016 будь-яким чином порушує права ПП «Антарис - Агро», як і не надано правовстановлюючих документів, на підставі яких підприємство користується суміжною з земельною ділянкою [PERSON] , що позбавляє суд можливості встановити порушення прав та законних інтересів позивача. З огляду на наведене, суд дійшов висновку про відсутність і недоведеність позивачем за зустрічним позовом порушення його прав відповідачами, зокрема, внаслідок прийняття сільською радою оскаржуваного рішення, що є достатньою та самостійною підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, що узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17 та від 29.08.2023 № 910/5958/20. У свою чергу, представником ПП «Антарис - Агро» заявлено про застосування наслідків пропуску позивачем за первісним позовом строку позовної давності щодо вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, з посиланням на те, що [PERSON] могла дізнатися про порушення свого права ще у 2016 році, відколи стала власником даного майна. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (Постанова від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, пункти 138-140 постанови від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16). Відповідно до статтей 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки. Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). У ч. 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Натомість суд вважає за необхідне вказати, що до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 648/533/16-ц від 29.09.2020. Відтак заява про застосування наслідків пропуску строку позовної давності щодо вимог первісного позову не підлягає задоволенню. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову, у зв?язку з його необгрунтованістю та недоведеністю порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача, тому питання щодо обрання ПП «Антарис - Агро» неефективного способу захисту та застосування наслідків пропуску строку позовної давності, про які зазначено адвокатом Клінчиковим С.О. у відзиві на зустрічну позовну заяву, суд не вирішує. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10.02.2010). Враховуючи задоволення позовних вимог первісного позову, на підставі п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача за первісним позовом ПП «Антарис - Агро» на користь [PERSON] підлягають понесені судові витрати у вигляді судового збору у сумі 1 073 гривень 60 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved