Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-10 00:00:00

В листопаді 2023 року позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість зі сплати аліментів аліменти на утримання спільної малолітньої дитини [PERSON] за період з 01.01.2022 року по 19.12.2022 року, в загальній сумі 28649,20 грн. В обґрунтування своїх позовних вказала, що з 04 грудня 2010 року позивачка та відповідач перебувають у шлюбі, який було зареєстровано Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №729. Від цього шлюбу сторони мають спільну дитину - малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , про що Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області 27.09.2011 року зроблено актовий запис №1021 та видано свідоцтво про народження серія [NUMBER] . 31.12.2021 року відповідач повідомив позивачку, що в нього є інша жінка, з якою він планує створити нову родину. 01.01.2022 року відповідач покинув квартиру. Таким чином, фактично з 01.01.2022 року сторони не проживають однією сім`єю. 31 грудня 2021 року між сторонами досягнута домовленість про розірвання шлюбу та про сплату відповідачем аліментів на утримання спільної дитини. Розмір аліментів сторонами був визначений відповідно до Закону, що відповідає 1/4 заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 1/2 прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, періодичність сплати - щомісячно протягом місяця, за який сплачуються аліменти. 18.01.2022 року відповідач подав до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву про розірвання шлюбу. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.02.2023 року у справі №204/9631/22 шлюб між сторонами розірвано. Протягом 2022 року відповідачем на рахунок позивача щомісячно сплачувалися аліменти, про що свідчить призначення платежу та ідентифікація відповідних коштів як аліментів самим відповідачем, однак їх розмір був менший, ніж обумовлений сторонами. При цьому відповідач не був офіційно працевлаштований, в зв`язку з чим розмір аліментів належить обчислювати виходячи з середньої заробітної плати працівника для цієї місцевості згідно ч. 2 ст. 195 СК України. Водночас, аліментне зобов`язання за період з 01.01.2022 року по 19.12.2022 року відповідачем виконано не в повному обсязі (не доплачено 30 050,41 грн.), в зв`язку з чим і подається цей позов. Вказує, що платіжні інструкції про сплату аліментів є доказом існування аліментного зобов`язання відповідача перед позивачем та добровільного визнання такого зобов`язання відповідачем. Водночас, ці ж платіжні документи підтверджують і виконання зобов`язання неналежним чином. Факт існування аліментного зобов`язання є беззаперечним, як і факт його визнання та виконання відповідачем. При цьому зміст такого зобов`язання апріорі не міг бути визначений у спосіб, що порушує публічний порядок, тобто - домовленість про розмір аліментів не могла бути меншою, ніж мінімальний гарантований розмір аліментів на дитину. При цьому відповідач самостійно визнав розмір такого зобов`язання саме як 1/4 від його доходу або доходу по місцевості (Дніпропетровській області), оскільки, з його слів, його рідна дитина заслуговує більшого, ніж мінімум. Отже, відповідач мав сплачувати аліменти визначеного розміру, однак сплачував їх у меншому розмірі, а в окремі місяці не сплачував взагалі. Недоплачені кошти є боргом, в зв`язку з існуванням якого суттєво погіршується матеріальне становище передусім спільної дитини. Тим більш кричущим та небезпечним є таке прострочення в аспекті його виникнення в період дії карантину (який наразі закінчився, але у відповідний період діяв) та воєнного стану і бойових дій, які тривають дотепер. За таких обставин належне виконання аліментного зобов`язання має підвищену значущість, оскільки може вплинути не просто на якість життя дитини, а на її долю. Це полягає у невідворотності та неможливості компенсувати витрачений час, який дитина, наприклад, навчалася дистанційно без належного матеріально-технічного забезпечення, забезпечення дитиною в таких умовах хоча б мінімальним комфортом під час відпочинку на канікулах і т.д. Відповідачем подано\~до суду\~відзив на\~позовну заяву,\~відповідно до\~якого вказано\~наступне.\~У своєму\~позові позивачка\~просить стягнути\~з відповідача\~28\~649,20\~грн.\~заборгованість зі\~сплати аліментів\~за період\~01.01.2022\~року по\~19.12.2022\~року.\~У позові\~посилається на\~те,\~що відповідач\~належним чином\~не сплачує\~аліменти,\~внаслідок чого\~мається заборгованість\~у розмірі\~28\~649,20\~грн.\~В обґрунтування\~позовних вимог\~про стягнення\~заборгованості по\~аліментам позивачка\~посилається на\~те,\~що 31\~грудня 2021\~року між\~сторонами досягнута\~домовленість про\~розірвання шлюбу\~та про\~сплату відповідачем\~аліментів на\~утримання спільної\~дитини.\~Розмір аліментів\~був визначений\~«відповідно до\~Закону,\~що відповідає\~1/4\~заробітку (доходу)\~відповідача,\~але не\~менше ніж\~1/2\~прожиткового мінімум\~для дитини\~відповідного віку,\~періодичність сплати\~-\~щомісяця протягом\~місяця,\~за який\~сплачуються аліменти».\~Відповідач не\~погоджується з\~такими твердженнями\~позивачки.\~Перш за\~все,\~необхідно зазначити,\~що відповідачу\~було присуджено\~сплату аліментів\~у розмірі\~1/4\~заробітку (доходу)\~відповідача,\~але не\~менше ніж\~1/2\~прожиткового мінімум\~для дитини\~відповідного віку\~Рішенням Красногвардійського\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська від\~13.06.2023\~року у\~справі №\~204/11580/22.\~Тобто заборгованість\~зі сплати\~аліментів могла\~виникнути з\~20.12.2023\~року,\~однак не\~за період\~01.01.2022\~року по\~19.12.2022\~року. Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений Законом України «Про виконавче провадження» і суд вирішує питання заборгованості лише у разі спору про її розмір. Таким чином, при відсутності такого спору заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону, а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості. Саме до цього зводяться висновки ВС України викладені під час розгляду справи №6-850 св 17. Враховуючи викладене, сума заборгованості по аліментах в даному випадку не підлягає стягненню в судовому порядку, а має стягуватись державним виконавцем у порядку передбаченому Законом України «Про виконавче провадження». Оскільки стягнення заборгованості по аліментах, як самостійний предмет позову при наявності виконавчого листа про стягнення аліментів, не передбачений нормами матеріального права, а порядок стягнення аліментів та заборгованості за ними проводиться в порядку ст.ст. 194-195 СК України та ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», тому позовні вимоги в частині стягнення із відповідача заборгованості по аліментах задоволенню не підлягають. Таким чином, враховуючи вищевикладене, позовні вимоги позивачки щодо стягнення з відповідача 28 649,20 грн. - заборгованість зі сплати аліментів за період 01.01.2022 року по 19.12.2022 року, не підлягають задоволенню. Позивачкою подано до суду відповідь на відзив, відповідно до якого вказано наступне. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13.06.2023 року у справі №204/11580/22 визначена дата, з якої стягуються аліменти - з дати звернення позивачки з позовною заявою до суду. Відповідно до позовних вимог у зазначеній справі судом стягнуто з відповідача аліменти починаючи з дати звернення позивачки до суду - з 20.12.2022 року. У справі №204/11580/22 обставина щодо стягнення аліментів за попередній період (до звернення до суду з позовом про стягнення аліментів) взагалі не розглядалась. У даній справі позивачка просить стягнути з відповідача аліменти за попередній період - з 01.01.2022 року по 19.12.2022 року. Відповідач явно суперечить сам собі, коли спочатку зазначає, що заборгованість могла виникнути з 20.12.2022 року, а потім посилається на порядок стягнення аліментів державним виконавцем. При цьому обидва твердження є нерелевантними, оскільки: з 20.12.2022 року існують аліменти на виконання рішення суду, в цій справі вони взагалі не мають юридичного значення; до 19.12.2022 року існували аліменти за домовленістю, саме про стягнення заборгованості по таким аліментам і подано цей позов. Тому в цій справі посилання на справу №204/11580/22 не має значення, як не має значення і посилання на порядок стягнення заборгованості з аліментів, присуджених на виконання рішення суду, оскільки позивачка просить стягнути з відповідача заборгованість по аліментам, які сплачувались на підставі угоди сторін, без ухвалення судового рішення. Суперечлива поведінка відповідача полягає в тому, що на його думку домовленості про сплату аліментів (регулярний платіж на дитину) не було; відповідач добровільно, за власним бажанням сплачував аліменти (регулярний платіж на дитину) у розмірі, який він вважав за потрібним. Це очевидна суперечність, оскільки кошти мали цільове призначення, сплачувалися визначеним порядком (на конкретний рахунок протягом майже року), визначалися самим відповідачем як аліменти, але з невідомих причин домовленості про їх сплату нібито не існувало. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] підтримали позовну заяву та просили її задовольнити, посилаючись на обставини, які в ній викладені. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2023 року у справі №204/11580/22 було стягнути з [PERSON] аліменти на утримання його малолітнього сина - [PERSON] , у розмірі 1/4 частки зі всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 20 грудня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття, в особі матері [PERSON] , допустивши по справі негайне виконання у межах суми платежу за один місяць. Згідно з\~ч.\~2\~ст.\~150\~СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. З частин 1-2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною другою статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. За змістом цієї норми права стягнення аліментів за час, що передує пред`явленню позову, є можливим у порядку виключення лише за наявності наступних умов: до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувались; особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов`язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати. Таким чином, ухилення від сплати аліментів є винною протиправною поведінкою, тобто це свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто або через суд з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини. У такому випадку суд може присудити аліменти за минулий час. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження вжиття нею заходів щодо одержання аліментів з відповідача, які вона не могла одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Крім того, суд вказує, що позивачка у позові просить стягнути заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини за період з 01.01.2022 року по 19.12.2022 року, проте на першому аркуші позовної заяви вказано, що це позовна заява про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed