Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Уманської міської ради, [PERSON] про порушення правил благоустрою, в обґрунтування зазначивши наступне. Загальнобудинкова структура території садиби по [ADDRESS] визначена рішенням Уманського міськрайонного суду від 02.07.2004 і включає 542 м2 колективної власності об`єктів благоустрою проїзди, доріжки, тротуар для пішохідного і транспортного зв`язку, а за їх утримання в належному технічному і санітарному стані, обслуговування, ремонт, контроль цільового призначення та інше облаштування проводять самотужки власники будинку. І в зону захисту цих об`єктів входить земельна ділянка під ними і повітряний простір обмежений вертикальними площинами уздовж їх меж. Але [PERSON] із квартири 4 провела самочинне будівництво на подвір`ї, а саме прибудову кухні і веранди без дозвільних документів і права власності на земельну ділянку та незаконно заволоділа частково доріжкою і тротуаром загальною площею 14 м2 та змінила їх цільове призначення і неправомірно обмежила його права та права інших власників, що полягає у недоступі до єдиного простору благоустрою і порушила Закон України «Про благоустрій населених пунктів», але ДАБК і інспекція не реагують. Просить зобов`язати виконавчий комітет Уманської міської ради згідно ст. 187 ЗК України встановити контроль за використанням і охороною земель з об`єктами благоустрою по [ADDRESS] , відповідно до їх призначення. Зобов`язати [PERSON] повернути привласнені землі з об`єктами благоустрою площею 14 м2 до колективної власності будинку по [ADDRESS] для відновлення попереднього становища і цільового призначення та здійснення права користування мешканцями будинку. Ухвалою судді від 23 січня 2023 року у справі відкрите спрощене провадження, а також роз`яснено відповідачам їх право подати відзив на позовну заяву або пред`явити зустрічний позов до позивача у строк 15 днів з дня отримання копії ухвали судді про відкриття провадження у справі. Від відповідача виконавчого комітету Уманської міської ради на адресу суду надійшов відзив, у якому заперечують проти задоволення позову, позовні вимоги вважають безпідставними, безглуздими, необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення, посилаючись на наступне. Позивач стверджує, що відповідач [PERSON] провела самочинне будівництво на подвір`ї пристройку кухні і веранди без дозвільних документів і права власності на земельну ділянку і незаконно заволоділа частково доріжкою і тротуаром, чим порушила Закону України «Про благоустрій населених пунктів», однак не надає жодного належного доказу, який би вказував, що саме його права порушено, та які підлягають захисту судом. Крім того, твердження позивача не відповідають дійсності та не мають правового обґрунтування та документального підтвердження, як саме виконавчим комітетом Уманської міської ради порушено його права. Представник відповідача виконавчого комітету Уманської міської ради, посилаючись на вимоги ст. 19 Конституції України та ст. 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» роз`яснив порядок та обсяг їх обов`язків і з урахуванням таких вважає, що права позивача не порушені, а отже, на думку представника відповідача, спосіб захисту позивачем вибрано невірно, оскільки позивач не обґрунтував застосування іншого способу його захисту, відмінного від встановлених способів захисту. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову у позові. Крім того, представник відповідача зазначає, що ознайомившись із доказами, які на думку позивача підтверджують порушення його прав, зокрема, лист Уманського комунального підприємства «Комунальник» від 26.09.2017 № 439, вважають, що позивачем також пропущено строки позовної давності. У відповідності до вимог ст. ст. 256, 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи, що позивач про порушення своїх прав дізнався із листа Уманського комунального підприємства «Комунальник» від 26.09.2017, а звернувся з позовом до суду 26.12.2022, то він пропустив строк позовної давності, а заяви на поновлення строку, як і доказів на підтвердження поважності причин пропуску такого строку, позивачем до суду не подано. У зв`язку з цим, якщо керуватися вимогами ст. 267 ЦК України, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Крім цього, позивач неодноразово у позові вживає терміни «колективна власність об`єктів благоустрою», «колективна власність будинку», який не містить в собі правового підґрунтя. Як відомо, до 2001 року законодавство України передбачало право колективної форми власності, проте, у 2001 році вказана форма власності була скасована. Натомість, чинне законодавство передбачає лише приватну, комунальну та державну форми власності. Зазначають, що вказані твердження та терміни позивача не відповідають дійсності, не мають правового обґрунтування та документального підтвердження. Також позивача не було надано жодного належного, допустимого та достатнього доказу в підтвердження обставин зазначених у позовній заяві. Тому, враховуючи вимоги цивільного процесуального законодавства, позивачем не було надано належних, допустимих та достатніх доказів, що підтверджували б ті обставини, на які здійснює посилання позивач та, які б вказували на порушення прав позивача виконавчим комітетом Уманської міської ради. У зв`язку із зазначеним просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до виконавчого комітету Уманської міської ради про порушення правил благоустрою. Позивачем [PERSON] до суду направлено відповідь на відзив, у якій вказує про те, що ознайомившись із відзивом він зрозумів, що виконавчий комітет посилається на те, що вони не мають ніякого відношення до приватного сектору міста, за виключенням привласнення його майна і дворової території, про звільнення яких він звертається уже тривалий час. Такі обставини підтверджує і реальна ситуація щодо порушення правил благоустрою [PERSON] , яка без жодних правових і дозвільних документів завершила 20.11.2022 спорудження незаконної відкритої веранди, незважаючи на його заперечення від 04.11.2016. Відбулося пограбування пішохідної доріжки 5 м і тротуару 10 м загального користування приєднаних до нової веранди, що перешкоджає йому на подвір`ї доступ до квартири і господарських споруд, несе зло і глибокі психологічні травми. Просить суд розглянути справу по суті. Від відповідача [PERSON] до суду не надходило відзиву, будь яких заяв чи клопотань тощо. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають справи, визначені у частині першій цієї статті, в порядку позовного, наказного чи окремого провадження. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до вимог п. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Із змісту позовної заяви, матеріалів справи вбачається, що позивачем ставиться питання про зобов`язання відповідача, виконавчий комітет Уманської міської ради, здійснити контроль з використання та охорони земель з об`єктами нерухомості по [ADDRESS] , у відповідності до їх призначення, та зобов`язання відповідача [PERSON] повернути частину земельної ділянки за вищевказаною адресою до колективної власності будинку для відновлення попереднього становища і цільового призначення та здійснення права користування мешканцями будинку. В підтвердження позовних вимог позивач надає копію схематичного зображення земельної ділянки та розташованих на ній споруд, за адресою: [ADDRESS] , під назвою «Варіант № 2 порядку користування земельною ділянкою [ADDRESS] ». На вказаній схемі червоним кольором власноручно [PERSON] виділена певна ділянка, яку він зазначив, як привласнення землі [PERSON] . Вказаний документ не містить будь яких атрибутів офіційного чинного документу. Також до позову додано повідомлення Уманського комунального підприємства «Комунальник», датоване 26.09.2017 за вих. № 439, адресоване на ім`я [PERSON] на заяву останнього від 11.09.2017, у якому вказано про те, що заява [PERSON] щодо перевірки законності встановлення металевого навісу [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , розглянута Інспекцією з благоустрою м. Умань та повідомлено, що 20.09.2017 Інспекцією з благоустрою м. Умань була проведена перевірка за вищевказаною адресою, за результатами якої встановлено, що громадянка [PERSON] встановила тимчасову споруду (металевий навіс) на земельній ділянці відведеній їй у відповідності до рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02.07.2016 № 2-443. При цьому [PERSON] надано рекомендацію вирішувати це питання в порядку добросусідських відносин або в судовому порядку. Будь-яких інших доказів позивач [PERSON] до матеріалів справи не додає, а також не ставить питання щодо їх витребування. Як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує та не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Статтями 317 та 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 15 ЦК України\~передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.\~\~ Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність або відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення чи захисту в обраний спосіб. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до роз`яснень, викладених Пленумом Верховного Суду України у пунктах 19, 21 постанови «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 р. №7, виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК України бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов`язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі. Згідно з ч.1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування»\~сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. За приписами частини першої та другої статті 11 Закону України «Про місцеве самоврядування» виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади. Відповідно до ч.1\~ст. 10 ЗУ «Про благоустрій населених пунктів», до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить: 1) затвердження місцевих програм та заходів з благоустрою населених пунктів; 2) затвердження правил благоустрою територій населених пунктів; 3) створення в разі необхідності органів і служб для забезпечення здійснення спільно з іншими суб`єктами комунальної власності благоустрою населених пунктів, визначення повноважень цих органів (служб); 4) визначення на конкурсних засадах підприємств, установ та організацій (балансоутримувачів), відповідальних за утримання об`єктів благоустрою… . Пунктами 1, 5 частини другої\~статті 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів»\~передбачено, що забезпечення виконання місцевих програм та здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; до повноважень виконавчих органів сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів, озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо. У\~ст. 15 ЗУ «Про благоустрій населених пунктів» встановлено порядок утримання об`єктів благоустрою. Статтею 20 ЗУ «Про благоустрій населених пунктів»\~встановлено порядок організації благоустрою населених пунктів. Так, організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом. Загалом, організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом. Враховуючи обставини справи, а також зазначені приписи законодавства в сфері благоустрою населених пунктів, зрозуміло, що вимоги які ставляться позивачем у цьому позові, не стосуються повноважень виконавчого комітету Уманської міської ради, а пов`язані з цим питання мають бути вирішені між співвласниками будинковолодіння [ADDRESS] . У справах за позовом учасників спільної власності на землю або землекористувачів про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з`ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір`я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. В разі неможливості перенесення співвласником господарських будівель і насаджень на надану в його користування частину ділянки суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію. У пункті 11\~постанові від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»\~Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6\~ст. 81 ЦПК України). Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга\~статті 1 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Відповідно до ст.ст. 76-80 ЦПК України, вказані обставини підлягають встановленню на підставі належних та допустимих доказів, які оцінюються самостійно судом в їх сукупності. До істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою, а відповідач - відсутність вини в його діях. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. У роз`ясненні п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» вказано, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року вказано, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України та з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог, зазначені ним обставини. Однак таких доказів він не надав і не ставив питання в судовому засіданні про їх витребування відповідно до процедури, врегульованої ЦПК України. Таким чином, при викладених обставинах, у зв`язку з тим, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві - позов не підлягає задоволенню. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Враховуючи вищезазначене, суд встановив, що позовні вимоги позивачем необґрунтовано та позов не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано будь-яких належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження порушення його прав, свобод чи законних інтересів. Позивачем не вказано усіх дійсних власників будинковолодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , станом на час звернення до суду, в тому числі чи дійсно відповідач [PERSON] є співвласником частини вказаного будинковолодіння. Якщо ж остання є власником, які саме самочинні забудови мають місце, яким чином вони були збудовані, чи не вирішено питання їх узаконення у встановленому порядку та як саме вони порушують права позивача. Незрозумілою також є інформація про те, що якимись діями іншого відповідача виконавчого комітету Уманської міської ради також порушені права позивача, в чому полягає факт порушення його прав та чим такий факт підтверджений. Також, беручи до уваги поняття благоустрою, яке охоплює проведення робіт з інженерної підготовки, вертикального планування, облаштування територій вулиць, доріг, проїздів, велосипедних доріжок, озеленення та влаштування елементів дизайну міського середовища, які виконуються на замовлення підпридємств, установ, організацій житлово-комунального господарства, інших юридичних осіб відповідно до затвердженої проектно-кошторисної документації, незрозумілим є те, як вирішення виконавчим комітетом проблем пов`язаних із благоустроєм міста може стосуватися особистого будинковолодіння, співлвасником якого є позивач. За вказаних обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог. Суд вирішує питання про розподіл судових витрат в порядку ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду з відповідним позовом судовий збір не було сплачено, оскільки він є інвалідом першої групи. Документів на підтвердження факту понесених інших судових витрат позивачем додано не було.

Outcome: dismissed