Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, який неодноразово уточнював та в останній редакції уточненого позову просив суд визнати об`єктами спільної сумісної власності його та [PERSON] транспортний засіб марки «HYUNDAI GETZ», хетчбек-В, 1399 куб.см., 2008 року випуску, № кузову [NUMBER] , та трикімнатну квартиру [ADDRESS] , визнати за ним право власності на 1/2 частку вказаної квартири та стягнути з відповідача грошову компенсацію 1/2 частки ринкової вартості вказаного транспортного засобу, а саме суму у розмірі 48500,00 гривень. Ухвалою суду від 24.01.2024 року задоволено клопотання представника позивача та залишено без\~розгляду позовні\~вимоги [PERSON] про визнання об`єктом\~спільної сумісної\~власності його\~та [PERSON] \~транспортного засобу\~марки «HYUNDAI\~GETZ»,\~хетчбек-В,\~1399\~куб.см.,\~2008\~року випуску,\~№ кузову\~ [NUMBER] ,\~та стягнення\~з [PERSON] \~на користь\~ [PERSON] грошової компенсації 1/2 частки ринкової вартості вказаного транспортного засобу. В обґрунтування позовних вимог, що залишились позивач зазначав, що з початку 2011 року він та відповідач проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Від спільного проживання є одна малолітня дитина син [PERSON] , [INFO] . 16 червня 2017 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, який заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15.04.2021 було розірвано. 29 серпня 2018 року, під час їхнього з відповідачем зареєстрованого шлюбу за спільні кошти було придбано, зокрема, нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] , однак право власності на яку було оформлено на відповідача. Так, на даний час угоди про добровільний поділ, зокрема, спірної квартири між позивачем та відповідачем не досягнуто, відповідач не визнає права позивача на половину зазначеної квартири, у зв`язку з чим він вимушений був звернутись до суду з даним позовом. Позивач у судове засідання не з`явився, його представник надав до суду письмову заяву, в якій просив суд задовольнити позовні вимоги. Відповідач та її представник у судове засідання також не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Між тим, матеріали справи містять відзив на позовну заяву, наданий представником відповідача, зі змісту якого убачається, що відповідач не заперечує проти визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Третя особа у судове засідання також не з`явилась, про час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Так, позивач та відповідач з 16 червня 2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15.04.2021 року було розірвано (а.с.22, 57-64). Згідно договору купівлі-продажу квартири від 29.08.2018 року, тобто у період зареєстрованого шлюбу сторін у справі, було придбано квартиру [ADDRESS] , право власності на яку згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було зареєстровано за [PERSON] (а.с.42-45). Згідно п. 14 вказаного договору купівлі-продажу квартири, квартира набувалась покупцем у спільну сумісну власність та 29 серпня 2018 року за реєстром №930 було отримано заяву про згоду другого з подружжя на купівлю цієї ж квартири. Згідно наданої 29 серпня 2018 року приватному нотаріусу заяви [PERSON] , останній надав згоду своїй дружині [PERSON] , яка в подальшому змінила прізвище на « [PERSON] », на укладення та підписання договору купівлі-продажу в спільну сумісну власність квартири [ADDRESS] , а також зазначено, що гроші, які будуть витрачені на купівлю вказаної квартири, є їх спільною сумісною власністю (а.с.222). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1\~ст. 82 ЦПК України). Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 2\~ст. 82 ЦПК України). Відповідно до ч. 1\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму\~статті 60 СК України\~та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України\~вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі №6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у\~статті 57 СК України. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~57\~СК України\~особистою приватною\~власністю дружини,\~чоловіка є: 1)\~майно,\~набуте нею,\~ним до\~шлюбу; 2)\~майно,\~набуте нею,\~ним за\~час шлюбу,\~але на\~підставі договору\~дарування або\~в порядку\~спадкування; 3)\~майно,\~набуте нею,\~ним за\~час шлюбу,\~але за\~кошти,\~які належали\~їй,\~йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України.\~ Згідно\~ст. 63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1\~ст.\~69\~СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до\~ч.ч.\~2,\~3\~ст.\~70\~СК України\~при вирішенні\~спору про\~поділ майна\~суд може\~відступити від\~засади рівності\~часток подружжя\~за обставин,\~що мають\~істотне значення,\~зокрема якщо\~один із\~них не\~дбав про\~матеріальне забезпечення\~сім`ї,\~ухилявся від\~участі в\~утриманні дитини\~(дітей),\~приховав,\~знищив чи\~пошкодив спільне\~майно,\~витрачав його\~на шкоду\~інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Таким чином, за встановлених обставин, суд приходить до висновку, що оскільки право власності на спірну квартиру було набуте під час перебування сторонами у справі у зареєстрованому шлюбі та за спільні кошти, тому вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, що також зазначено у п. 14 договору купівлі-продажу спірної квартири. Разом з тим, судом не встановлено ніякої домовленості між сторонами або наявності між ними шлюбного договору про інший розмір часток у спільній сумісній власності у вигляді спірної квартири, або інших обставин, що мають істотне значення, на підставі яких суд має відступити від рівності часток у спірному майні, тому приходить до висновку, що частка кожного із сторін у цьому майні є рівною та складається із 1/2 його частки. Згідно ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відтак, зважаючи на вище викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Разом з тим, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 2924 грн. 40 коп. (а.с.14). На підставі викладеного,

Outcome: approved