Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-11 00:00:00

27.12.2023 позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки, в якому з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог в порядку ст..49 ЦПК України, просить розірвати їхній шлюб та визначити місце проживання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] разом з батьком, [PERSON] за місцем його проживання. Також просить стягувати з [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] . В обґрунтування позову покликається на те, що 10 листопада 2016 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб. У шлюбі в них народився син [PERSON] , [INFO] . Спочатку їхнього подружнього життя у них були теплі дружні відносини. Однак, згодом їхні відносини змінилися, вони перестали розуміти один одного, у них пропало почуття любові, а її неодноразові намагання налагодити нормальні відносини не дали позитивного результату. Їхні відносини постійно погіршувалися і з лютого 2023 року вони проживають окремо та не ведуть спільного господарства. Дружина зареєстрована в будинку своїх батьків, у [ADDRESS] , однак, де вона перебуває йому невідомо. З лютого 2023 року дружина не займається вихованням та утриманням їхнього сина, не бере участі у його житті, тобто самоусунулася від виховання, не дбає про його фізичний та моральний розвиток, матеріально не забезпечує сина. Він самостійно займається вихованням та утриманням сина [PERSON] . Оскільки вони з дружиною проживають окремо, то не можуть дійти згоди з ким має проживати їхній син. Він звернувся до відділу-служби у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради із заявою про визначення місця проживання дитини з батьком. Вважає, що це не суперечитиме його інтересам, враховуючи прихильність сина до батька. Також вказує, що з відповідачки слід стягувати аліменти на неповнолітнього сина в розмірі 2000 грн., оскільки вона повністю усунулась від виховання та утримання сина. Представник позивача - адвокат Ловінська С.С. подала заяву про розгляд справи у її відсутності та у відсутності позивача. Позовні вимоги підтримує, просить позов задоволити. 09.01.2024 від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позов. У відзиві вказує, що не заперечує щодо розірвання шлюбу між нею та позивачем, оскільки на даний час у них погіршились відносини, вони проживають окремо. Оскільки у позивача кращі житлові умови, то їхній неповнолітній син залишився проживати разом з ним. На даний момент вона не може забрати сина до себе, оскільки не має постійного житла та роботи. Зважаючи на своє матеріальне становище не заперечує щодо визначення місця проживання дитини з батьком та стягнення з неї аліментів на його утримання. Представник Служби у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради - Костик М. подала заяву про розгляд справи у її відсутності. При прийнятті рішення покладається на думку суду. Учасники справи в судове засідання не з`явились, а відтак відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до положень ч.ч.3,4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Оскільки відповідач визнав пред`явлений позов і визнання позову не суперечить закону, тому суд за згодою сторін та враховуючи положення ч.ч.3,4 ст.200, ст.206 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у даному підготовчому судовому засіданні та ухвалити рішення у справі. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] 10.11.2016 уклали шлюб, який було зареєстровано у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дрогобичі Дрогобицького району Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис № 462 (Свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] ). [INFO] у сторін народився син [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження, складеним 24.09.2019 Управліням цивільного стану столичного міста Варшави, Серія [NUMBER] ). Статтею 24 СК України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У відповідності до ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відтак, аналізуючи зібрані по справі докази і оцінюючи їх в сукупності, суд вважає, що оскільки сторони не підтримують подружніх відносин, не ведуть спільного господарства, їхній шлюб існує формально, примирення між ними не можливе, тому є всі підстави для розірвання шлюбу. Що стосується визначення місця проживання дитини, то суд вважає за необхідне зазначити таке. Згідно з ч. 3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч.ч. 2, 7-9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За приписами ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11липня 2017 року у справі «М. С. проти України»). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Як вбачається з Акту обстеження умов проживання, складеним комісією відділу-Служби у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, [PERSON] проживає разом з батьком [PERSON] . Дитина забезпечена всім необхідним для проживання та розвитку. Оскільки сторонами погоджено, що після розірвання шлюбу неповнолітній син залишиться проживати разом з батьком, що не заперечується Службою у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, а тому судом не встановлено обставин, які б свідчили, що таке проживання зможе зашкодити інтересам дитини. Що стосується вимоги позивача про стягнення аліментів на неповнолітнього сина, то суд зазначає таке. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним і достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вирішуючи питання щодо визначення розміру аліментів для дитини, суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище позивача, який проживає разом з дитиною, займається його вихованням, і відповідача (є особою працездатного віку) - платника аліментів, прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, а також з врахуванням рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, вимог розумності та справедливості визначає їх в розмірі 2000 гривень щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму доходів для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. На думку суду вказаний розмір аліментів забезпечить дитині належний та достатній рівень матеріального утримання, який відповідає встановленому законодавством розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За таких обставин вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, так як позивач звільнений від сплати судового збору за вимогу щодо стягнення аліментів, то судовий збір слід стягнути з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved