Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-22 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із даним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що [PERSON] з 24.07.1996 року по 09.08.2022 року виконувала роботу відповідно до трудового договору в шкідливих умовах машиністом конвеєра на дробильній фабриці ВАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», яке було перейменовано на ПАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПАТ «ЦГЗК»). Однак, внаслідок погіршення стану здоров`я визнана не придатною до роботи за своєю спеціальністю через стан здоров`я, тому її 09.08.2022 р. звільнено у зв`язку із виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я. В 2023 році через погіршення стану здоров`я її направлено на обстеження та за медичним висновком ДУ "Український НДІ промислової медицини" та 05.09.2023 року [PERSON] встановлено професійні захворювання: 1) сидеросілікоз першої стадії (s/q, 1/1, еm, со), ускладнений хронічним обструктивний захворюванням легень першої-другої стадії, група В. ЛН першого-другого ступеня; 2) радикулопатія попереково-крижова L5, S1 з вираженими статико-динамічними порушеннями хребта, м`язово-тонічним та стійким больовим синдромом, нейродистрофією у вигляді остеоартрозу у поєднанні з періартрозом колінних суглобів (ПФ другого ступеня), які обумовлюють у позивачки наявність задишки при незначному фізичному навантаженні, утруднення дихання; частий сильний кашель; біль у грудях; біль та обмеженість рухів у попереково-крижовому та шийному відділах хребта із іррадіацією у праву ногу; оніміння у руках та ногах та утруднена хода; загальна слабкість, підвищена втома, запаморочення, головний біль. Отже, ПАТ «ЦГЗК» порушило положення ст. 153 КЗпП України, не забезпечивши безпечні умови праці позивачки. Так за Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 29.09.2023 року встановлено наявність на робочому місці [PERSON] шкідливих умов праці, а причиною виникнення професійного захворювання є перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища й трудового процесу. Згідно із довідкою МСЕК від 24.11.2023 року позивачці було первинно з 20.11.2023 року встановлено 3-ю групу інвалідності та 55% втрати професійної працездатності безстроково й визначена потреба в санаторно-курортному лікуванні і забезпеченні виробами медичного призначення. Внаслідок переліченого [PERSON] була завдана моральна шкода, що полягає у фізичному болі та стражданнях, яких вона зазнала та продовжую зазнавати у зв`язку із ушкодженням здоров`я через професійні захворювання, в результаті яких у стані здоров`я позивачки виникли незворотні зміни, що свідчать про настання негативних явищ, внаслідок чого був порушений звичайний спосіб життя. Тобто, у працездатному віці, враховуючи профзахворювання, вона вже не може працювати на колишній роботі. Для визначення розміру відшкодування моральної шкоди [PERSON] виходила з того, що розмір відшкодування моральної шкоди для працівників, який втратив профпрацездатність, повинен бути значно вищим, порівняно з розміром відшкодування моральної шкоди для працівників, який не втратив профпрацездатності. Також зважала на встановлену їй групу інвалідності, втрату 55% працездатності та 26 років роботи в шкідливих умовах. При цьому посилалась на метод оцінки розміру компенсації спричинених страждань [PERSON] , доктора юридичних наук. Отже, враховуючи вказане вважала, що розмір компенсації спричинених їй страждань дорівнює 405216 грн., яка є справедливою та розумною. На підставі викладеного просила суд стягнути з ПАТ «ЦГЗК» на користь [PERSON] 405216 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я без сплати податківз такої суми. Не погоджуючись із поданим позовом від представника ПАТ «ЦГЗК» надійшов відзив, у якому, не визнаючи вимоги [PERSON] , представник [PERSON] , вказував, що [PERSON] за результатами проходження обов`язкових щорічних медичних оглядів протягом 2017-2021 років визнавалась придатною до роботи за професією, а остаточний діагноз позивачеві встановлено 05.09.2023 р. При цьому при прийнятті на роботу [PERSON] були роз`яснені права та проінформовано про умови праці, наявність на робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих чинників та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, внаслідок чого вона користувалась скороченням тривалості робочого часу, додатковою оплачуваною відпусткою, оплатою праці в підвищеному розмірі та іншими пільгами та компенсаціями. Усвідомлюючи ризик виникнення професійного захворювання, [PERSON] не повідомляла відповідача про необхідність переведення її на іншу менш шкідливу роботу та не відмовлялась від її виконання. Вказував, що на спричинені моральні страждання [PERSON] помилково посилається на акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання та висновок МСЕК про встановлення ступеня втрати професійної працездатності, а завдання [PERSON] моральної шкоди не підтверджується об`єктивними доказами. Вважав, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню ч. 2 ст. 1193 ЦК України, якою передбачено, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого розмір відшкодування зменшується. В той же час на підприємстві відповідача застосовуються засоби індивідуального захисту, впроваджуються прогресивні технології з метою мінімізації впливу шкідливих факторів. Отже, позивачем не доведена неправомірність поведінки відповідача, внаслідок якої могла бути спричинена їй моральна шкода, а протиправних дій у відношенні позивача, які б знаходилися у причинному зв`язку із профзахворюванням, відповідач не вчиняв. Таким чином вважав, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 405216 грн., враховуючи обставини отримання професійного захворювання, ступінь втрати працездатності, нетривалий строк моральних страждань не відповідає вимогам розумності та справедливості. Крім того заперечував проти стягнення сум відшкодування моральної шкоди з ПАТ «ЦГЗК» на користь [PERSON] без утримання податків з доходів фізичних осіб. На підставі переліченого вважав, що вимоги позивача про стягнення 405 216 грн., в рахунок компенсації моральної шкоди з відповідача є безпідставними та не підлягають задоволенню. Ухвалою суду від 8 грудня 2023 року при відкритті провадження у справі судом було визначено проводити розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи. Позивачка, [PERSON] , не висловила заперечень проти розгляду справи без виклику сторін за наявними матеріалами. Представники ПАТ «ЦГЗК», також не заперечували проти розгляду справи у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін. Таким чином суд, дослідивши матеріали справи, вважає поданий позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Суд встановив, що [PERSON] працювала: машиністом конвертера з 24.07.1996 р. по 09.08.2022 р. на ВАТ «ЦГЗК», ПАТ «ЦГЗК», правонаступником яких стало Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», звідки вона була звільнена 9 серпня 2022 року у зв`язку із виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я, що підтверджується трудовою книжкою позивачки ( [NUMBER] ) та Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 29 вересня 2023 року. Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 29 вересня 2023 року, складеного відносно ПАТ «ЦГЗК» було встановлено наявність у [PERSON] професійних захворювань: 1) сидеросілікоз першої стадії (s/q, 1/1, еm, со), ускладнений хронічним обструктивний захворюванням легень першої-другої стадії, група В. ЛН першого-другого ступеня; 2) радикулопатія попереково-крижова L5, S1 з вираженими статико-динамічними порушеннями хребта, м`язово-тонічним та стійким больовим синдромом, нейродистрофією у вигляді остеоартрозу у поєднанні з періартрозом колінних суглобів (ПФ другого ступеня), що підтверджується медичним висновком від 5 вересня 2023 року ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини», а також зазначено виникнення його причини, оскільки [PERSON] внаслідок недосконалості технологічного процесу та важкість праці протягом тривалої дії підпадала під вплив підвищених параметрів аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, а також протягом зміни змушена була нахилятися для обслуговування обладнання, що підтверджується інформаційною довідкою про умови праці Південно-східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 29 червня 2023 року, стаж роботи якої в умовах впливу шкідливих факторів становив 26 років, з яких усі [PERSON] пропрацювала на підприємстві відповідача, ПАТ «ЦГЗК», що також підтверджується копією трудової книжки позивачки. Згідно із довідками МСЕК № 129760 та № 187305 від 24.11.2023 року [PERSON] було встановлено первинно з 20 листопада 2023 року та безстроково 55% стійкої втрати працездатності через професійні захворювання (радикулопатія 35%, сидеросілікоз 20%), а також 3-ю групу інвалідності безстроково з рекомендацією санаторно-курортного та медикаментозного лікування, з обмеженням щодо важкої праці та в умовах виробничого пилу через професійні захворювання. У зв`язку із професійними захворюваннями [PERSON] перебувала на лікуванні, що підтверджується випискою з медичної карти № 2535 відносно позивачки. Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. За ч. 4 ст. 43, ч. 1 ст. 46 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону праці» (на момент виникнення спірних правовідносин) відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно із ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. На підставі ст.237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Враховуючи, що відшкодування працівнику моральної шкоди у випадку, передбаченому ст. 237-1 КЗпП України, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивачки настала через професійні захворювання, спричинені негативними виробничими факторами під час виконання нею трудових обов`язків на підприємстві відповідача, то моральну шкоду їй безумовно було заподіяно внаслідок ушкодження здоров`я під час роботи на ПАТ «ЦГЗК», оскільки роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, з урахуванням чого суд дійшов висновку про необхідність відшкодування [PERSON] моральної шкоди за рахунок відповідача. Отже, суд на підставі наведених норм прав, враховуючи викладене вмотивування, відкидає посилання представника відповідача на недоведеність провини ПАТ «ЦГЗК» в отриманні [PERSON] професійних захворювань, оскільки на підприємстві відповідач не було організовані безпечні умови праці позивачки, що стало наслідком розвитку у неї професійних захворювань. При цьому наявність вини у даному випадку для відповідальності відповідача за законом не вимагається, оскільки за п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Суд при цьому виходив з того, що в зв`язку із отриманням професійних захворювань зі встановленням стійкої втрати працездатності [PERSON] у розмірі 55% безстроково та здобуттям 3-ї групи інвалідності позивачці безумовно було заподіяно моральну шкоду, оскільки внаслідок професійних захворювань у неї змінилися умови життя, вона була змушена звільнитися з роботи, проходити тривале лікування, відчуваючи фізичний біль та дискомфорт у повсякденному житті, обмеженість у можливості продовжувати колишній активний спосіб життя та тривогу за майбутнє внаслідок набутих професійних захворювань. На підставі переліченого обґрунтування, суд не погоджується з доводами представника відповідача про те, що ПАТ «ЦГЗК» не повинен відповідати за спричиненні [PERSON] профзахворювання. Також суд не приймає посилання представника відповідача на необхідність застосування до спірних правовідносин положень ст. 1193 ЦК України, оскільки доказів отримання професійного захворювання [PERSON] внаслідок її умислу не було доведено в суді, а, навпаки, матеріалами справи даний факт спростовується. При цьому посилання представника відповідача на не повідомлення [PERSON] про необхідність переведення її на іншу менш шкідливу роботу та відсутність її відмови від виконання дорученої їй роботи суд відкидає, оскільки на робочому місці [PERSON] були встановлені шкідливі виробничі чинники, а протягом періодичних медичних оглядів на ПАТ «ЦГЗК» ознак профзахворювання у позивачки не було виявлено, що підтверджується долученими до відзиву довідками періодичних медичних оглядів [PERSON] . Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності та справедливості. Так відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Таким чином суд бере до уваги при обрахунку розміру моральної шкоди позивачу внаслідок професійного захворювання кількість часу, яку [PERSON] пропрацювала у шкідливих умовах на підприємстві відповідача, важкість такої праці, ступінь втрати нею працездатності через професійне захворювання, отриману інвалідність внаслідок такого захворювання, розмір мінімальної заробітної плати на час встановлення їй МСЕК втрати працездатності, а також відповідальність підприємства відповідача у спричиненні ушкодження здоров`я позивачці, яка лежить на ПАТ «ЦГЗК». Отже, на підставі переліченого вмотивування, враховуючи те, що [PERSON] пропрацювала на підприємстві відповідача більше 26 років у шкідливих та важких умовах, отримавши внаслідок недосконалості виробництва з вини відповідача 55% стійкої втрати працездатності через набуті нею професійні захворювання при роботі у таких шкідливих умовах та інвалідність, які є безстроковими, зважаючи на розмір на 1 січня 2023 року мінімальної заробітної плати в сумі 6700 грн., то на переконання суду розмір відшкодування завданої [PERSON] , яка є жінкою, ушкодженням здоров`я моральної шкоди з боку ПАТ «ЦГЗК» повинен дорівнювати саме 300 000 грн., що відповідатиме спричиненій останній моральної шкоди через незворотність негативних наслідків професійних захворювань на її здоров`ї та подальшому житті. Суд при цьому зауважує, що порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України). Відповідно до пп. «А» п. 164.2.14 ст. 164 Податкового кодексу України (в редакції з 23 травня 2020 року) до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. При цьому, відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 ПК України. Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку (в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати) та відповідно підлягають оподаткуванню, однак крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 25 липня 2018 року по справі № 180/683/13-ц. Таким чином суд не приймає до уваги долучену до відзиву представником відповідача індивідуальну податкову консультацію та зазначає, що чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. У даному випадку це суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок професійного захворювання, тобто заподіяння йому шкоди здоров`ю. На підставі переліченого вказані зміни до податкового законодавства не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих позивачу внаслідок отриманого професійного захворювання. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 21 червня 2022 року по справі № 599/645/21. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави також судовий збір в сумі 3000 грн.

Outcome: partial