Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-17 00:00:00

24.07.2023 р. до суду надійшов вказаний позов, в якому позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 10.09.2020 р. в загальному розмірі розмірі 7 955,15 доларів США, та вирішити питання судових витрат. Позов мотивовано неналежним виконанням відповідачем. зобов`язань за договором позики від 10.09.2020 р. Ухвалою судді від 27.07.2023 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Відзивуу на позов до суд не надходило. Ухвалою суду від 17.10.2023 р., закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду. У судове засіданні представник позивача не з`явився, причини неявки не відомі, подав до суду заяви про розгляд справи за його відсутності (а.с.63-64, 90-91). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася повторно, про час, день та місце розгляду справи повідомлялася належним чином шляхом направлення судової повістки (а.. с79,80), а також через оголошення на сайті суду (а.с. 82). Відповідно до ст. 130 ЦПК України, причини своєї неявки суду не повідомив, у встановлений судом строк не подав відзив на позов, тому суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи без участі відповідача на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов`язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи. Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення учасників справи про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права. За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов`язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства. Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.372 ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, в порядку заочного розгляду справи. Відповідно до ч. 4 вказаної статті, заочний розгляд справи проводиться у разі, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про можливість ухвалення по справі заочного рішення та часткового задоволення позовних вимог з наступних підстав. Згідно положень п. 4 ч. 3 статті 129 Конституції України, однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Судом встановлено, що 10 вересня 2020 року між [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено Договір позики, відповідно до якого [PERSON] передала у власність відповідача грошові кошти у гривнях у розмірі 148 960,00 грн, що еквівалентно за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на дату укладення Договору позики 5 320,00 доларів США, а відповідач зобов`язалася повернути позивачу таку ж саму суму грошових коштів без нарахування процентів до 10.03.2021 року (а.с. 84 - оригінал договору). Відповідно до п. 2 Договору позики сторони домовились, що позика повертається у строки та порядку визначеному у п. 6 Договору позики, у гривнях за середнім курсом продажу долара США комерційними банками (https://minfin.com.ua/ua/currency/banks/) на день кожної передачі грошей в рахунок повернення позики. Згідно умов договору позика повертається частинами, згідно укладеного графіку (п.6 договору). 09 березня 2021 року [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , та відповідач уклали Додатковий договір №1 до Договору позики, відповідно до якого 10.09.2020 представник [PERSON] передала у власність відповідачу гроші у розмірі 148 960,00 грн, що еквівалентно за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на дату укладення Договору позики 5 320,00 доларів США, а у день укладання цього договору отримав від позикодавця 35 840,00 грн, що еквівалентно за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на дату укладення Договору позики 1280,00 доларів США, та виклали п. п. договору позики від 24.12.2020 р в наступній редакції, позичальник отримав від представника позичальника гроші в сумі 184 800,00 грн, що еквівалентно за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на дату укладення цього договору 6 600,00 доларів США. Крім того, сторони домовились, що відповідач зобов`язується повернути позикодавцю таку ж саму суму грошових коштів без нарахування процентів до 10.03.2022 року та змінили графік повернення позики (а.с. 18-19). З метою забезпечення виконання зобов`язань відповідача щодо повернення суми позики за Договором позики, 10 вересня 2020 року між [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , та відповідачем укладено Договір застави транспортного засобу, що посвідчений 10 вересня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І., за реєстровим №597 , відповідно до якого відповідач передала у заставу [PERSON] належний їй на праві приватної власності транспортний засіб "Фольксваген", д.н.з. [NUMBER] (а.с. 20-25, 26). 09 березня 2021 року [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , і відповідач внесли зміни до Договору застави щодо розміру забезпечувального зобов`язання, зміненого Додатковим договором, шляхом укладення Договору про внесення змін до Договору застави, що посвідчений 09 Березня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І., за реєстровим №158. за яким договір забезпечує вимог заставодавця на суму 184 800,00 грн, що еквівалентно за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на дату укладення цього договору 6 600,00 доларів США. (а.с. 27-28,29). 08 червня 2023 року між [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , в якості первісного позикодавця, та [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , укладено укладено Договір №08/06/20223 про відступлення права вимоги (а.с. 30-33). 08 червня 2023 року між [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , в якості первісного позикодавця, та [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , укладено укладено Договір про відступлення права вимоги (а.с. 37-38). Згідно реєстру прав вимоги, що передаються Первісним позикодавцем Новому позикодавцю» за договором № 08/06/2023 про відступлення прав вимоги, передалось право вимоги, за договором позики на суму 147 516,00 грн., що еквівалентно 3960,00 доларів США та за договором застави (а.с. 34). У відповідності до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Згідно з ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст. 207 ч. 1 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно ст. 207 ч. 2 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст. 530 ч. 1 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно статтей 509, 525, 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону і одностороння відмова від зобов`язання не допускається Відповідно до положень статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах встановлених законом. Слід зазначити, що як Верховний Суд України, так і нині діючий Верховний Суд неодноразово формували правові позиції у подібних справха. Так, у постанові від 02 липня 2014 року (справа № 6-79цс14) Верховний Суд України зробив висновок, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. У постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року в справі № 6-1672цс16 також зазначалось, - якщо особа, яка отримала позику в іноземній валюті, не виконала своїх зобов`язань, то з неї стягується сума, визначена в гривневому еквіваленті. Подібний висновок було зроблено і у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 308/3824/16-ц, де вказано, що, рішення суду про стягнення з відповідача суми боргу в іноземній валюті за відсутності у позивача індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій є неправомірним й недопустимим способом захисту цивільних прав, оскільки іноземна валюта у спірних правовідносинах між названими сторонами спору може бути виключно валютою боргу, втім не валютою платежу. Проте, Велика Палата Верховного Суду, розглянувши справу 373/2054/16-ц, відступила від правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-79цс14 щодо стягнення валютного боргу в гривневому еквіваленті. Так, у постанові від 16 січня 2019 року Великої Палати Верховного Суду, справа №373/2054/16-ц, провадження №14-446цс18 висловлена нова позиція щодо правильного застосування норм права, згідно з якою, отримавши валютну позику позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За укладеними договами, зокрема 08 червня 2023 року між [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , в якості первісного позикодавця, та [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , укладено укладено Договір №08/06/20223 про відступлення права вимоги та 08 червня 2023 року між [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , в якості первісного позикодавця, та [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] укладено укладено Договір про відступлення права вимоги. Згідно реєстру прав вимоги, що передаються Первісним позикодавцем Новому позикодавцю» за договором " 08/06/2023 про відступлення прав вимоги, передалось право вимоги, за договором позики на суму 147516,00 грн., що еквівалентно 3960,00 доларів США та за договором застави всі зобов`язання заставодавця (а.с. 34). Відповідно до пункту 8 Договору позики, у разі неповернення частини позики в розмірі та строк, зазначені у пункті 6 Договору позики, Позичальник сплачує Позикодавцю штраф в розмірі 15000,00 гривень (договір позики від 10.09.2020р.). Таким чином встановлено, що до нового кредитора [PERSON] перейшло право вимоги до [PERSON] станом на 08.06.2023 р. на суму 147 516,00 грн., що еквівалентно 3960,00 доларів США. Таким чином позивачем доведено право вимоги до відповідача, на суму 147 516,00 грн., що еквівалентно 3960,00 доларів США Разом з тим, позивачем поза увагою залишилось, те що за укладеним договором позики валютою платежу та грошового зобов`язання була саме гривня, а не долар США, а тому відсутні підстави стягувати борг в іноземній валюті, а стягненню підлягає саме борг в гривні в розмірі 147 516,00 грн. Також встановлено, що договором позики, а саме п. 8 передбачено, штраф в розмірі 15000,00 гривень, який є одноразовий, не за кожен місяць прострочення. А тому вимоги позитвача в частині стягнення 120000,00 грн. є необгрунтованими, та стягнення підлягає штраф в розмірі 15000,00 грн. Крім того, пунктом 9 Договору позики передбачено, що при неповерненні чи несвоєчасному поверненні суми позики, тобто у строки, зазначені у пункті 6 Договору позики, Позичальник сплачує пеню в розмірі 10 (десять) процентів від суми простроченого платежу за кожен день прострочки сплати боргу. Суму пені позивач розрахував у доларах США та як зазначив останній усвідомлюючи, що розмір нарахованої пені значно перевищує розмір заборгованості за сумою позики, самостійно зменшує розмір пені за несвоєчасне повернення суми позики до суми 3 960 доларів США. Разом з тим, оскільки судом встановлено, що грошове зобов`язання мало місце в гривнях, тому пеня також повинна бути розрахована в гривнях. Право нараховувати пеню, у позивача виникло з 09.06.2023 р. (на наступний день, після набуття права вимоги позивача за укладеним договором про відступлення права вимоги від 08.06.2023 р.). Позивач звернувся до суду 24.07.2023 р. тобто період, за який необхідно стягувати пеню становить 46 днів, сума заборгованості, яка відступлена згідно реєстру прав вимоги, що передаються Первісним позикодавцем Новому позикодавцю за договором №08/06/2023 про відступлення прав вимоги, передалось право вимоги, за договором позики становить 147 516,00 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Оскільки пеня значно перевищує суму боргу, суд вважає за необхідне зменшити її до суму боргу в розмірі 147516,00 грн. (147 516,00 - сума заборгованості) х 10 (розмір пені, зазначений в договорі) х /46 (кількість днів прострочення) , що становить 147516.00 x 10% x 46 = 678 546,00 грн.). Оскільки пеня значно перевищує суму боргу, суд вважає за необхідне зменшити її до суму боргу в розмірі 147516,00 грн. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, наведені в позовній заяві, та додані до неї докази не спростовані відповідачем, який не скористався своїм процесуальним правом подати відзив (заперечення) на позовну заяву та докази на спростування заявлених позовних вимог. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку позовна заява підлягає частковому задоволенню. Що стосується судового збору він пядлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. Позивачем сплачено судовий збір в розмірі 4 109,09 грн, що становить один відсоток ціні позову. Ціна позову становить 410 906,76 грн., позовні вимоги задоволено на суму 310 020,00 грн, що становить 75 % відсотків, а тому судовий збір в розмірі 3081,82 (що становить 75%), підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Що стосується судових витрат на правову допомогу в розмірі 9000,00 грн., слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. В обгрунтування понесених витрат, пов`язаних з розглядом справи в розмірі 9000,00 грн., представник позивача надав до суду договір № 05/04/2023 від 05.04.2023 р. ,про надання правової допомоги, додатковий договір №1 до договору № 05/04/2023 від 05.04.2023 р. ,про надання правової допомоги від 05.04.2023 р. , згідно якого розписано гонорар адвоката, де серед іншого зазначено, аналіз документації, 2000,00 грн., підготовка та направлення адвокатських запитів 1500,00 грн., підготовка позовної заяви - 6000, 00 грн., формування та направлення позовної заяви до суду 1000,00 грн. та інше. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК). Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами такої діяльності є надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності. Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Суд зауважує, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При встановленні гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. А отже, судом має братися до уваги досвід адвоката у подібних справах, обсяг, якість та характер наданих послуг та чи відповідають вони ціні позову. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Як зазначалося вище, позовні вимоги задоволено частково. Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17, метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача (подібний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 04.10.2021 від № 640/8316/20, від 21.10.2021 у справі № 420/4820/19 тощо). Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, та зважаючи на те, що справа є не значної складності, досвід адвоката у подібних справах, обсяг, якість та характер наданих послуг, виходячи з обсягу фактично наданих послуг, за переконання суду аналіз документації, підготовка та направлення адвокатських запитів, формування та направлення позовної заяви до суду включає в себе такі дії, як формування та направлення позовної заяви до суду, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, враховуючи відсутності заяви відповідача про зменшення судових витрат,суд вважає можливим зменшити їх розмір та стягнути з відповідача витрати за надання правової допомоги на користь позивача в сумі 6000,00 грн., що є обґрунтованим і пропорційним до предмета спору та виконаної адвокатом роботи. На підставі викладеного та

Outcome: partial