Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-14 00:00:00

У січні 2023р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: АТ «Райфайзен Банк», ТОВ «Вердикт-Капітал», третя особа: Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Кошарський О.В., в якому просила суд: - визнати недійсним кредитний договір № 014/2557/73/43768 від 22 серпня 2006р. (далі по тексту - кредитний договір), який укладено між позивачкою та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк», з моменту його укладення. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 22 серпня 2006р. між нею та ВАТ «Райфайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк» було укладено кредитний договір. Позивачка вважає, що вказаний кредитний договір повинен бути визнаний недійсним на підставі ст. ст. 203, 215, 638 ЦК України, та суперечить Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженні постановою Правління НБУ від 10 травня 2007р. за № 168, відсутні істотні умови договору визначені зазначеними законами. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 20 березня 2023р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. 11 липня 2023р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач ТОВ «Вердикт Капітал» проти позову заперечив, вважаючи його безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки зазначений позов, подано на думку сторони відповідача, з метою не виконання позивачкою рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 травня 2011р. по цивільній справі № 2-627/11. При цьому сторона відповідача вважає, що позивачкою не дотримані положення ст. 58 Конституції України, та пропущені строки позовної давності, про що наголошує сторона відповідача. 18 липня 2023р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій сторона позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд позов задовольнити, наголошувала, що останнім кредитором ТОВ «Вердикт Капітал» безпідставно збільшено суму заборгованості за кредитним договором, при цьому позивачка не отримувала жодного договору про відступлення права вимоги за кредитним договором. Про порушене право позивачка дізналася, вже після відкриття виконавчого провадження в січні 2023р., а тому на думку сторони позивача строки позовної давності нею не пропущені. Заперечення на відповідь на відзив не подавались. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 22 серпня 2006р. між позивачкою та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір, за яким останній було надано в кредит грошові кошти в сумі 11929,0 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 13,0 % річних. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 травня 2011р. по цивільній справі № 2-627/11, яке набрало законної сили, за позовом ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості за кредитом - задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором: заборгованість за кредитом - 63022,31 грн.; заборгованість за відсотками - -14737,44 грн.; пеню за прострочення сплати кредиту - -25465,53 грн.; пеню за прострочення сплати відсотків в сумі 11806,41 грн.; здійснено розподіл судових витрат. 02 серпня 2019р. між первісним кредитором та ПАТ «Оксі Банк» було укладено договір про відступлення права вимоги № 114/2-16, в тому числі за кредитним договором, де боржником є позивачка. В подальшому, того ж дня новий кредитор ПАТ «Оксі Банк» уклав з ТОВ «Вердикт Капітал» договір про відступлення права вимоги, згідно якого до нового кредитора перейшло право вимоги за кредитним договором. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка наголошувала, що укладений між сторонами кредитний договір повинен бути визнаний недійсним на підставі ст. ст. 203, 215, 638 ЦК України, та суперечить Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки на думку позивачки, кредитний договір не містить істотні умови договору визначені законами. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 ст. 215 ЦК України установлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1 та 4 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Частиною 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди). Різновидом договору є кредитний договір, який укладається в письмові формі (ст. 1055 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. За змістом позову, вбачається, що позивачкою було підписано оспорюваний кредитний договір, отримано на виконання цього договору грошові кошти, а також вчинялись дії щодо часткового повернення кредитних коштів. Нормою ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачають зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладання договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Саме така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 25 вересня 2013р. № 6-80цс13. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу, щодо недійсності оспорюваного кредитного договору. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору; умови кредитного договору містять повну інформацію щодо умов кредитування, а тому відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Таким чином, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову по суті спору, суд не вбачає правових підстав для задоволення заяви сторони відповідача, в порядку ст. 267 ЦК України, не дивлячись, що стороною позивача при зверненні до суду з вказаним позовом пропущені строки позовної давності без поважних причин. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed