Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-09 00:00:00

25.10.2023 [PERSON] звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси із позовом, в якому просила стягнути з ТОВ «ГРУПА ВЕНЕТО» на її користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку з дня звільнення по день фактичного розрахунку у розмірі 40\~600,69 грн. В обґрунтування\~позовних вимог\~зазначила,\~що у період з 08.09.2020 по 09.08.2023 вона - [PERSON] , знаходилась у трудових відносинах з ТОВ «ГРУПА ВЕНЕТО». 09.08.2023 була звільнена за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП України. Однак, в день звільнення відповідач письмово не повідомив її про нараховані суми, належні при звільненні, та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України. Згідно виписки з банку, заробітня плата за два останні календарні місяці її роботи склала 29\~149,21 грн. За таких обставин, середньоденна заробітня плата складає 1\~041,04 грн. Враховуючи, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні, з моменту звільнення до моменту фактичного розрахунку 03.10.2023 пройшло 39 робочих днів, вважає, що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент фактичного розрахунку складає 40 600,69 грн. За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана для розгляду судді Придніпровського районного суду м. Черкаси Булгаковій Г.В. Ухвалою Придніпровського районного суду від 01.11.2023 відкрито провадження по справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 13.12.2023 від представника ТОВ «ГРУПА ВЕНЕТО» - адвоката Чорноіваненка Д.О. надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що відповідач заперечує щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, оскільки позивачкою неправильно розраховано середній заробіток, а саме неправильно визначено середньоденну заробітну плату, яка складає 415,13 грн., та неправильно визначено заробітну плату за два повні місяці, що передували звільненню. Так, за червень 2023 року позивачці нараховано зарплату 10 474,75 грн., а фактично виплачено 8 432,17 грн. За липень 2023 року позивачці нараховано 14 848,04 грн., а виплачено 11952,67 грн. Крім того, на думку відповідача, позивачкою неправильно визначено строк прострочення проведення розрахунку при звільнені. Позивачкою зазначено, що цей строк складає 39 робочих днів, однак на думку відповідача цей строк складає 38 робочих днів, оскільки 03.10.2023 відбувся остаточний розрахунок. Згідно ч. 1 ст.117 КЗпП виплата середнього заробітку здійснюється за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а не включно із днем фактичного розрахунку. В день фактичного розрахунку відбувається остаточна виплата належних позивачці коштів, а тому він не є днем затримки. Відтак, середній заробіток за 38 днів складатиме 15 774,94 грн. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю Сердюков О.Р. частково підтримав позовні вимоги, погодився з визначеним відповідачем у відзиві розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Представник відповідача адвокат Чорноіваненко Д.О. не заперечував щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені в розмірі 15 774,94 грн. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Статтею 55 Конституції України та статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства та змагальності сторін (статті 12, 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. За положеннями статті 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до частини 1 статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Частиною 1 статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Як встановлено судом, позивачка [PERSON] з 09.09.2020 працювала у ТОВ «ГРУПА ВЕНЕТО» на посаді швачки та 09.08.2023 була звільнена із займаної нею посади на підставі статті 38 КЗпП України, за власним бажанням. Даний факт підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] та копією наказу № 215-ос від 09.08.2023. Відповідно до повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні № 153 від 09.08.2023, у зв`язку зі звільненням [PERSON] нараховано та підлягало виплаті 17\~196,54 грн. Однак, виплату всіх сум, що належали позивачці при звільненні, відповідачем було здійснено 03.10.2023, а не в день звільнення з займаної посади 09.08.2023, що підтверджується інформацією з банківської виписки та не заперечується відповідачем. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Відповідно до пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Враховуючи, що відповідачем ТОВ «ГРУПА ВЕНЕТО», повний розрахунок з позивачкою здійснено лише 03.10.2023, то вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за період затримки розрахунку є законною та підлягає до задоволення. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, суд виходить з наступного. Так, статтею 27 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що середній заробіток працівника визначається за правилами, Порядком обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995. Абзацом 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана дана виплата. Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Згідно з розрахунком відповідача, з яким погодився представник позивача, середньоденний заробіток [PERSON] за останні два місяці роботи, що передували звільненню, склав 415,13 грн. З моменту звільнення по день фактичного розрахунку з позивачкою, тобто з 09.08.2023 по 03.10.2023, минуло 38 робочих днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за затримку розрахунку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, становить 15\~774,94 грн. (415,13 х 38). З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується положеннями статті 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на загальну суму 15\~774,94 грн., що складає 38,85% від загальної ціни позову (40\~600,69 грн.), то із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 417,14 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial