Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-23 00:00:00

Позивач ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» звернулось до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 19 серпня 2021 року між ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №АМ.169812, згідно умов якого ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування. 06 жовтня 2021 року [PERSON] , керуючи транспортним засобом допустила зіткнення з застрахованим транспортним засобом страхувальника, та внаслідок ДТП транспортним засобам, завдано механічних ушкоджень. Відповідно до постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 10 грудня 2021 року [PERSON] було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 69 393,79 грн. Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», то остання відшкодувала ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» страхове відшкодування в розмірі 43 547 грн. Різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням складає 25 846,79 грн., а у відповідача виникло зобов`язання перед позивачем відшкодувати завдані збитки в межах сплаченого позивачем страхового відшкодування страхувальнику. У зв`язку з вищезазначеним позивач звернувся до суду з цією позовною заявою в якій просив стягнути з відповідача на користь ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» завдані збитки у розмірі 25 846,79 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 2 684 грн. 24 листопада 2023 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача у позовній заяві просила розглядати справу без участі представника позивача, підтримала позовні вимоги у повному обсязі та проти заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з`явилась з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. ст. 128, 130 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином, також шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, заперечень проти позову суду не представила, клопотань про відкладення суду не надавала, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення. 24 січня 2024 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутності учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилась в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подала. При цьому, представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 19 серпня 2021 року ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №АМ.169812, відповідно до якого страхувальником є [PERSON] , а застрахованим транспортним засобом «Ford Fusion», державний реєстраційний номер [NUMBER] (а. с. 9). Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 10 грудня 2021 року у справі №752/28453/21 [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн., яка набула законної сили 21 грудня 2021 року (а. с. 10). Зі змісту вищезазначеної постанови судом встановлено, що [PERSON] о 18 год. 35 хв. 06 жовтня 2021 року, керуючи автомобілем «Peugeot», державний номерний знак [NUMBER] , в м. Києві по вул. Грінченка, не обрала безпечної швидкості руху, не дотрималась безпечної дистанції, в результаті чого здійснила зіткнення з транспортним засобом «Ford», державний номерний знак [NUMBER] , що призвело до механічних ушкоджень. Вказаними діями [PERSON] порушила п.п. 12.1, 13.1 ПДР України, тобто вчинила адміністративний проступок передбачений ст. 124 КУпАП. Частиною 6 статті 82 ЦПК України передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Також судом встановлено, що на підставі заяви страхувальника від 15 жовтня 2021 року та страхового акту КАСКО №10625/1 позивач здійснив нарахування та виплату страхового відшкодування в розмірі 69\~393,79 грн. на підставі платіжного доручення №00065007 від 02 листопада 2021 року (а. с. 7-9, 27-29). З наявної в матеріалах справи претензії про відшкодування шкоди в порядку регресу ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» до [PERSON] за вих. №10625/ІНС від 23 лютого 2023 року встановлено, що у зв`язку з тим, що цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована за полісом обов`язкового страхування, то ПрАТ «УПСК» було відшкодовано нанесену відповідачем шкоду у розмірі 43\~547 грн. Таким чином, різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням склала 25\~846,79 грн. Також у претензії було повідомлено, що до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» перейшло право вимоги до [PERSON] , як до особи відповідальної за відшкодування заподіяних збитків у розмірі невідшкодованої шкоди, з проханням перерахувати 25\~846,79 грн. позивачу у місячний термін (а. с. 30-31). Відповідно до ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Такими актами є Закон України «Про страхування» та Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», які містять спеціальні норми щодо регулювання спірних правовідносин. Згідно із ч. 1 ст. 16 ЗУ «Про страхування», договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Вказана норма кореспондується із ст. 979 Цивільного кодексу України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. За змістом ст. ст. 9, 22-31, 35, 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Відповідно до ст. 993 ЦК України та ст. 27 ЗУ «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Тобто в зв`язку з одержанням страхувальником від позивача страхового відшкодування за договором майнового страхування, право вимоги страхувальника до винної особи, перейшло до позивача. Згідно з п. 22.1 ст. 22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними діями майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається, що розмір заподіяних відповідачем збитків перевищує фактичну виплату страховика за полісом №АМ.169812, а тому відповідно до ст. 1194 ЦК України на відповідача покладається обов`язок відшкодувати різницю між фактичним розміром шкоди з урахуванням вини водія та страховою сумою в розмірі 25\~846,79 грн. Таким чином, суд вважає позовні вимоги позивача про стягнення з [PERSON] шкоди в розмірі 25 846,79 грн., з урахуванням встановлених обставин та досліджених доказів, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Положеннями ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України передбачено, що суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати у справі в розмірі 2 684 грн., оскільки позовні вимоги задоволенні в повному обсязі.

Outcome: approved