Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] , який є дитиною-інвалідом із захворюванням "Легкий когнітивний розлад з елементами аутизму та соціальною дезадаптацією". Дитина проживає разом з позивачем. Відповідач після їх розлучення в 2014 році, дізнавшись про захворювання сина, як батько, остаточно покинув їх і сказав позивачці, що то все є її проблемами і щоб вона все вирішувала сама. За останні три роки відповідач жодного разу до дитини не при їхав і навіть його не бачив, йому байдужа доля їх сина, гроші на його утримання він надає в розмірі, якого не вистачає на утримання дитини. Відповідач взагалі відмовляється допомагати їй фінансово в лікуванні та розвитку сина, мотивуючи це тим, що йому це не потрібно, що він не має часу та тому подібне. Коли позивач просить відповідача звозити їх з дитиною до лікарів в іншу область або ж надати додаткові кошти на лікування чи інші потреби сина, він постійно ухиляється і в результаті не допомагає. З вересня 2019 року син офіційно на постійній основі відвідує Івано-Франківську спеціальну школу Івано-Франківської обласної ради,так як йому необхідно відвідувати спеціалізований заклад для його розвитку. Також з жовтня 20019 року син відвідує корекціно-реабілітаційні заняття, які проводяться на базі ГО "Світанок-ІФ", так як йому це необхідно відповідно до медичних показань по розвитку. Окрім цього, для розвитку сина за пропозицією лікарів позивач відвідує із сином два рази в тиждень секцію плавання зі спеціалізованим фахівцем в басейні в м. Тисмениця. Також сина [PERSON] час від часу потрібно проходити лікування та консультації в лікарів, що в свою чергу є не безкоштовно та не дешево. 11.03.2023 в сина був день народження, на яке відповідач обіцяв приїхати так само як і в попередні роки, але не при їхав, і тільки в повідомленнях у вайбері 14.03.2023 запитав у неї як пройшов день народження та скинув на картку 5000 грн. На даний час синові вже 12 років, проте, відповідач за весь цей час взагалі не виконує своїх батьківських обов`язків по вихованню, утриманню та лікуванню дитини та ухиляється від їх виконання. За всі ці роки відповідач життям сина не цікавився, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватися із ним та приймати участь у його вихованні, розвитку та лікуванні. Він відноситься до сина як стороння особа. Тобто, відповідач із самого початку не мав бажання мати такого сина, бачитись з ним, виховувати його, приділяти йому час та спілкуватися з ним. Відповідач тільки фінансово частково допомагав їй в утриманні сина (відкуплявся), він не здійснював його виховання, не брав участь у його житті, не цікавився ані фізичним, ані духовним здоров`ям, не супроводжував його розвиток, він не хотів витрачати свій час на те, щоб покращити стан здоров`я їх сина, так як вважав це марним. Відповідач фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. У зв`язку із чим позивач просить позбавити відповідача батьківських прав відносно їх сина [PERSON] . В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги та надала пояснення, аналогічні викладеному в позовній заяві. Доповнила, що її син внаслідок захворювання є особливою дитиною, до нього потрібен особливий підхід, він не може як здорова дитини вільно спілкуватися з оточуючими та жити повноцінним життям. Дитина постійно знаходиться під наглядом лікарів і якщо припинити лікування і всі заняття, її стан погіршиться і зійдуть нанівець всі навички, яких вони змогли досягнути. [PERSON] в силу своїх можливостей спілкується з дітьми та дорослими, яких він знає, яких часто бачить. При цьому якщо йому зателефонувати, він не зможе відповісти, але коли телефон йому дає позивач, він вислуховує співрозмовника і може щось сказати у відповідь. Відповідач навіть не намагався в телефонному режимі поспілкуватися із сином, посилаючись на те, що дитина йому нічого не відповідає. Також відповідач неодноразово нарікав позивачці, щоб вона припинила лікувати сина, бо йому не стає краще, однак інколи мова не йде про покращення його стану, а тільки про те, щоб йому не стало гірше. Відповідач за рішенням суду повинен сплачувати аліменти в розмірі 600 грн щомісячно, за власною ініціативою він сплачує по 2000 грн. Але цих коштів не вистачає на всі витрати, пов`язані з дитиною. Кожен раз, коли вона потребує додаткових витрат, це зводиться до випрошування грошей у відповідача. При цьому вона йому скидає призначення лікарів, бо відповідач гадав, що вона все видумала. При цьому вона не зверталася до суду із позовом до відповідача про стягнення додаткових витрат. Після розлучення відповідач переїхав проживати у Хмельницьку область, хоча мав житло в Івано-Франківську, це була квартира брата, в якій ніхто не проживав, однак їй з дитиною також не дозволили жити в цій квартирі. Відповідач з 2014 року хоч інколи приїздив до дитини, однак останні три роки взагалі не приїздив і сам з власної ініціативи не телефонував і дитиною не цікавився, тільки відповідав на її телефонні дзвінки. Вона пропонувала відповідачу влітку взяти дитину до себе на один-два тижні, проте відповідач відмовив, сказав, що не знає як поводитися із хворою дитиною. Навіть під час війни відповідач не цікавився як і де перебуває його син, чи в безпеці він. Окрім того, коли 24.02.2022 позивач попросила в нього надати дозвіл на виїзд за кордон, відповідач відмовив і тільки через декілька днів зателефонував і сказав, що наразі дозвіл не потрібен. Вважає, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, що є підставою для позбавлення його батьківських прав. Просила її позовні вимоги задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позицію своєї довірительниці та просила позов задовольнити, зазначивши, що з 2014 рок, коли відповідач узнав, що дитина хвора, він розлучився із позивачем та уїхав жити в іншу область, він сам виїхав і перестав спілкуватися, на початку він хоч інколи приїзди до дитини, але останні три роки він взагалі не цікавився дитиною, не надавав допомогу у вихованні, лікуванні дитини. Він цього не робить, бо не хоче. Відповідач знає, що дитина особлива, але він нічого не хоче робити, щоб приймати участь у житті сина. [PERSON] приїздив на судові засідання та на засідання комісії і тільки в ці дні бачився з дитиною, але допомоги не пропонував, з дитиною не спілкувався, бо не знає як і про що спілкуватися. При цьому комісією надавався термін відповідачу щодо зміни ставлення до дитини, проте він не виправився. Вважала, що є всі підстави для позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та суду пояснив, що він проживає в Хмельницькій області, працює там неофіційно, приїжджати в Івано-Франківськ і знімати тут житло для того, щоб побачити дитину, він не має змоги. Матеріально завжди допомагав позивачці, надавав їй кошти на дитину стільки, скільки вона просила, це було різними сумами: і 4000 і 10000 грн. На лікування він також завжди давав кошти, хоча інколи і сварився, що позивач дуже багато ліків дає сину. Також допомагав збирати сина в школу, на перший клас майже все він купляв сам, був разом з ними на перше вересня. Зараз син навчається в шостому класі, за весь це час відповідач до школи не приходив, контакту із вчителями не має. Три останні роки він дійсно до дитини не приїздив, оскільки не було змоги фінансової та моральної. З позивачем у них не получається нормального спілкування, а дитина по телефону розмовляти не може. На день народження до сина він також не приїздив, бо стало питання або заправити машину, щоб приїхати, або просто перерахувати кошти позивачці, що він і зробив. При цьому відповідач не може сказати, що його дитина не цікавить, хоча він довгий час сина і не бачив. Він не знає, який розмір одягу та взуття у дитини, яка його любима їжа. При цьому відповідач знає, що син любить їздити на велосипеді, який він йому купив, але вчила їздити позивач. Відповідач не пропонував позивачці взяти дитину до себе на канікули чи на вихідні, оскільки син постійно потребує присутності матері і без неї [PERSON] з татом на самоті не залишиться. Один раз відповідач возив позивача разом із дитиною до лікаря у місто Чернівці, це було десь 2018-2019 рік, більше лікарів разом із дитиною він не відвідував, це робила позивач і доповідала йому про це. Возити їх до лікарів для нього дуже затратно, оскільки він проживає в іншій області, і замість цього він пропонував позивачці перерахувати їй кошти на проїзд. Окрім фінансової допомоги, відповідач не може пояснити які ще батьківські обов`язки він виконує к батько, однак не бажає, щоб його позбавляли батьківських прав. Представник відповідача в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити, підтримавши позицію відповідача. Позбавлення батьківства є крайнім заходом і позивач не обґрунтувала, які найкращі інтереси дитини будуть захищені, якщо батька позбавити батьківських прав. Висновок комісії позивач не оскаржувала. Відповідач визнає, що деякий час він не виконував своїх батьківських обов`язків, не приїздив до дитини, проте він бажає виправитися, а згідно практики Європейського суду з прав людини факт заперечення проти позбавлення батьківських прав вже свідчить про інтерес до дитини. Представник третьої особи в судовому засіданні пояснила, що в інтересах дитини комісія прийшла до висновку про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно його сина [PERSON] . На засіданні комісії позивач спочатку казала тільки про фінансову сторону, однак було з`ясовано, що [PERSON] сплачує аліменти в більшому розмірі, ніж присуджено за рішенням суду 2000 грн замість 600. Графік побачення з дитиною узгодити неможливо, оскільки дитині постійно необхідно проходити реабілітаційні заходи та заняття за призначенням лікаря, при цьому позивач не змогла пояснити яким чином вона бачить можливість прийняття участі батька дитини у житті сина. [PERSON] на засіданні комісії казав, що він бажає приймати участь у вихованні сина. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , вивчивши матеріали справи, дослідивши докази по справі кожний окремо і в їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.12). [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, який розірваний рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 13.01.2015 (а.с.13). Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 02.10.2014 зі [PERSON] стягнено аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі по 600 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття (а.с.14). Малолітній [PERSON] є дитиною-інвалідом із діагнозом: Легкий когнітивний розлад з елементами аутизму, обстеженням та призначеним лікуванням займається мама дитини [PERSON] (а.с.21-40). Дитина відвідує корекційно-реабілітаційні заняття з жовтня 2019 року, які проводяться на базі громадської організації «Світанок ІФ» та оплачуються мамою (а.с.19), навчається в Івано-Франківській спеціальній школі Івано-Франківської обласної ради з вересня 2019 року, заву про зарахування учня до школи подавала мама дитини [PERSON] і вона проходила медичний огляд із сином [PERSON] . Мама дитини приділяє багато уваги сину, спілкується із педагогами, підтримує зв`язок з вчителями-предметниками, вчителями-логопедами, практичним психологом та цікавиться шкільним життям, навчанням дитини, піклується про фізичний і моральний розвиток сина. Батько [PERSON] за весь період навчання [PERSON] в закладі освіти сина в школу не приводив, контакту з вчителем початкових класів, класним керівником, вихователем [PERSON] , вчителями-предметниками не підтримував та не спілкувався (а.с.20). На лікування та продукти для дитини, який потребує спеціального харчування, [PERSON] витрачає значні кошти (а.с.18, 49-50). [PERSON] сплачує аліменти в розмірі більшому, аніж призначено за рішенням суду, за період з січня 2022 року по квітень 2023 сплатив 41470 грн, сплачував не щомісячно (а.с.16-17). Батьки [PERSON] були присутні на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Надвірнянської міської ради 14.06.2023, за результатами якого комісією вирішено вважати за недоцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо малолітнього сина [PERSON] та [PERSON] надано термін один місяць для налагодження контакту з дитиною та участі у її вихованні (а.с.83-84). Висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав рішенням виконавчого комітету затверджено не було (а.с.88, 89-90). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що він є рідним братом позивача. З моменту розлучення сторін відповідача він більше не бачив, останній сином не цікавиться. Свідок часто сидів з [PERSON] , коли сестра щось не встигала, допомагав їй, їздив з ними по лікарях. На початку після розлучення відповідач інколи приїздив, а потім взагалі перестав. Свідок може вільно спілкуватися із [PERSON] , грає з ним в ігри. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що з позивачем та її сином вона познайомилася у 2019 році, оскільки їх діти разом відвідують реабілітаційний центр, їх діти також подружилися та спілкуються між собою. Від [PERSON] вона жодного разу нічого не чула про батька [PERSON] , жодного разу в центрі його не бачила. Також про батька нічого не розповідає [PERSON] . Свідок знає, що позивач з відповідачем розлучені, більше ніяких подробиць вона не знає. Згідно ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. На підставі п.2 ч.1 ст.164 СК України батьки ... можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ... ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ч.1 ст. 9 Конвенції про права дитини Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до п. 15, 16 Постанови № 3 Пленуму Верховного суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновленні і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов`язки. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загально визнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Отже, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони свідомо не піклуються про розвиток дитини, хоча мають реальну можливість для цього. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, встановлено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Отже, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16.07.2015 року Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Частиною другою статті 171 СК України передбачено, дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Малолітній [PERSON] внаслідок своїх особливостей, пов`язаних із захворюванням, не може висловити свою думку щодо питання позбавлення його батька батьківських прав. Як було встановлено в судовому засіданні, та визнається стороною відповідача, [PERSON] протягом останніх трьох років сина не відвідував, з ним не спілкувався та не приймав участь у житті дитини. Однак, сплачує аліменти в розмірі, більшому від присудженого, періодично надає кошти на лікування дитини. Суд погоджується з доводами позивача, що всі питання, пов`язані із хворобою дитини, покладені на плечі матері, батько від цього самоусунувся, він не відвідує разом із сином лікарів, не супроводжує його на реабілітаційні заняття. Суд не приймає доводи відповідача про те, що він позбавлений такої можливості, оскільки проживає в іншій області, оскільки внаслідок віддаленості проживання батька і дитини, від батька не вимагається такої участі щоденно, однак періодично батько має змогу це робити. Також суд не приймає доводи сторони позивача щодо додаткових витрат на дитину пов`язану із її лікуванням, а саме, що позивач кожного разу повинна випрошувати ці кошти у відповідача, оскільки внаслідок недосягнення згоди щодо несення додаткових витрат, позивач мала можливість звернутися з позовом до суду, проте вона цього не зробила. Також суд не сприймає позицію відповідача, що йому зручніше перерахувати кошти позивачу на дитину, аніж їхати на один день побачити сина, оскільки дитина повинна мати можливість живого спілкування з батьком, відчувати його любов, турботу, підтримку, бачити батька, розуміти, що батько поруч, тим паче, що [PERSON] внаслідок своїх особливостей не може вільно спілкуватися в телефонному режимі. Також суд зауважує відповідачу, який повідомив, що боїться брати сина до себе одного без матері, оскільки може з ним не справитись, що у разі налагодження постійного контакту із сином він буде знати його потреби, можливості і ситуаційну поведінку, і відстань між місцями проживання не є тому перепоною. Тим паче, як встановлено в судовому засіданні з показів свідків, [PERSON] не є замкнутою дитиною, він може вільно спілкуватися, гратися, він відкритий зі знайомими йому людьми. Окрім цього, суд враховує напружені відносини між батьками дитини, що унеможливлює їх нормальне спілкування, проте вважає, що заради сина вони мають поступитися взаємними образами та незадоволенням один одного, тим паче, що позивач, незважаючи на ситуацію, яка склалася, та своє негативне відношення до відповідача, не чинить перешкод батькові у спілкуванні із дитиною. Отже, суд при ходить до висновку, що матеріали справи не містять достатніх та безспірних доказів винної поведінки відповідача та свідомого нехтування ним батьківськими обов`язками, які б свідчили про його ухилення від виховання дитини і, як наслідок, необхідність застосування до нього крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до статті 164 СК України, оскільки вбачає можливість зміни поведінки батька у кращу сторону. Окрім цього, позивач не обґрунтувала, яким чином позбавлення батьківських прав відповідача сприятиме захисту прав та інтересів дитини. З урахуванням того, що суд має застосувати всі можливі заходи попередження та впливу до батька дитини, а тому вважає за необхідне покласти на орган опіки та піклування Надвірнянської міської ради контроль за виконанням [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . На підставі викладеного,

Outcome: dismissed