Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-16 00:00:00

18 липня 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом [PERSON] , в якому проситьстягнути з останньої на його користь заборгованість за договором позики від 01.01.2020 року у сумі 4000 доларів США, що складає 146 240 грн. у гривневому еквіваленті; заборгованість за договором позики від 01.02.2020 року в сумі 3000 доларів США, що складає у гривневому еквіваленті 109 680 грн.; за договором позики від 01.01.2020 року 5 % від суми боргу за період з 01.01.2020 по 31.12.2020, загальний розмір яких складає 2400 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 17.07.2023 року в гривневому еквіваленті складає 87744 грн.; за договором позики від 01.01.2020 року 5 % від суми боргу за період з 01.02.2020 по 01.08.2020, загальний розмір яких складає 900 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом 17.07.2023 року в гривневому еквіваленті складає 32904 грн., а також судові витрати, які складаються із суми судового збору у розмірі 3765 грн. 68 коп. та витрати по оплаті правничої допомоги у розмірі 7000 грн. Позов мотивовано тим, що у грудні 2019 року відповідачка [PERSON] звернулась до нього з проханням надати їй у борг грошові кошти у сумі 4000 доларів США під 5 відсотків від суми позики щомісячно для особистого користування, та зобов`язувалась повернути борг в повному обсязі до 31 грудня 2020 року. На вищезазначені умови він погодився та 01.01.2020 року в м. Ромни у присутності свідків, які є їх спільними з відповідачем знайомими - мешканців [ADDRESS] : [PERSON] , [INFO] , та його дружини [PERSON] , [INFO] , передав вищевказану суму коштів, а саме 4000 доларів США відповідачці особисто в руки, про що вона написала відповідну розписку. Також у кінці січня 2020 року відповідачка [PERSON] , знову звернулась до нього з проханням надати їй у борг грошові кошти у сумі 3000 доларів США під 5 (п`ять) відсотків від суми позики щомісячно, та зобов`язувалась повернути борг в повному обсязі до 01 серпня 2020 року. Він погодився та 01.02.2020 року у присутності свідка [PERSON] та його дружини [PERSON] за місцем їх проживання, передав вищевказану суму коштів, а саме 3000 доларів США відповідачці особисто в руки, що підтверджується написаною власноруч відповідачкою [PERSON] розпискою від 01.02.2020 року. Станом на дату звернення з даним позовом до суду відповідачка [PERSON] йому грошові кошти у сумі 4000 доларів США та 3000 доларів США не повернула, зобов`язання по сплаті щомісячних 5 відсотків від суми позики не виконує, на неодноразові його звернення до відповідачки з вимогами про повернення боргу [PERSON] ігнорує, а отже взяті відповідачкою на себе зобов`язання за борговими розписками від 01.01.2020 та від 01.02.2020 року. Таким чином, відповідачка заборгувала 7000 доларів США (4000 доларів США + 3000 доларів США), що являє собою фактичну суму позики, та 3300 доларів США (2400 доларів США + 900 доларів США) загальну суму відсотків, обумовленими вищезазначеними борговими розписками. Станом на день звернення до суду з вказаним позовом, згідно офіційного курсу НБУ вартість 1 долару США становить 36 грн. 56 коп., таким чином загальна сума боргу в гривневому еквіваленті складає 376568 грн. (36.56 грн. х 10300 доларів США = 376568 грн.), які і підлягають стягненню з відповідачки [PERSON] на його користь. Ухвалою від 26 липня 2023 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, з призначенням підготовчого судового засідання. 30 серпня 2023 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання договорів позики від 01.01.2020 року та 01.02.2020 року неукладеними, мотивуючи тим, що вона будь-яких коштів 01.01.2020 року та 01.02.2020 року від [PERSON] не отримувала, розписки написані нею та передані [PERSON] , проте передачі коштів 01.01.2020 року і пізніше так і не відбулось, про що свідчить відсутність будь-яких розписок із підтвердженням фактичного отримання нею коштів з зазначенням дати такого отримання, тому просила прийняти зустрічний вказаний позов та визнати договір позики від 01.01.2020 року на суму 4000 доларів США та договір позики від 01.02.2020 року в сумі 3000 доларів США неукладеними, стягнути з [PERSON] на її користь понесені судові витрати по справі. 11 вересня 2023 року до суду від [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву про визнання договорів позики від 01.01.2020 року та 01.02.2020 року неукладеними, в якому просив у задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі за його безпідставністю та необгрунтованістю, застосувати позовну давність у справі за зустрічним позовом та стягнути з [PERSON] на його користь 5600 грн. в рахунок компенсації понесених витрат на оплату правничої допомоги адвоката. 18 вересня 2023 року від представника відповідача за первісним позовом та представника позивача за зустрічним позовом [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позовні вимоги зустрічного позову [PERSON] про визнання договорів позики від 01.01.2020 р. та 01.02.2020 р. підтримала та просила їх задовольнити, а в задоволенні первісного позову [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики просила відмовити. 02 жовтня 2023 року від представника позивача за первісним позовом [PERSON] до суду надійшли заперечення, в яких просив первісний позов задовільнити в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі, застосувати позовну давність у справі за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання неукладеними договорів позики від 01.01.2020 р. та від 01.02.2020 р. Ухвалою суду від 03 жовтня 2023 року об`єднано в одне провадження зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договорів позики від 01.01.2020 року та 01.02.2020 року неукладеними з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, закрито підготовче провадження по об`єднаній цивільній справі, з призначенням судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] за первісним позовом та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили його задовольнити, заперечували проти зустрічного позову, у задоволенні якого просили відмовити, при цьому преставник позивача оголосив заяву про застосування загального строку позовної давності до вимог за зустірчним позовом. Представник відповідача за первісним позовом та представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти позовних вимог первісного позову, у задоволенні якого просила відмовити, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримала, просила їх задовольнити, щодо заяви про застосування строку позовної давності вказала, що такий строк не є пропущеним у зв`язку із не отриманням [PERSON] грошей за такими розписками, що також заперечується самим їх змістом. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1, 2 ст. 5 передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам. У справі «East/WestAllianceLimited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини (далі - Суд) вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96). Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (KutitvCroatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно оригіналу розписки від 01.01.2020 р. [PERSON] взяла в борг у [PERSON] 4000 доларів США під 5 % щомісячних у присутності [PERSON] , зобов`язалась повернути до 31.12.2020 р. Розписка підписана власноручно [PERSON] . Відповідно до оригіналу розписки від 01.02.2020 р. [PERSON] взяла в борг у [PERSON] 3000 доларів США під 5 % щомісячних у присутності [PERSON] , зобов`язалась повернути до 01.08.2020 р. Розписка підписана власноручно [PERSON] . 17.07.2023 року [PERSON] звернувся до Роменського РВП ГУНП в Сумській області з письмовою заявою про те, що у грудні 2019 року він надав у борг [PERSON] грошові кошти у сумі 7000 доларів США, але остання не повернула зазначений борг та відмовляються його повернути. За результатами проведеної перевірки, враховуючи не встановлення у події ознак кримінального правопорушення, прийнято рішення про припинення подальшого розгляду звернення, що підтверджується довідкою Роменського РВП ГУНП в Сумській області ЄО № 6476 від 17.07.2023 р. При цьому, в поясненнях Роменському РВП ГУНП в Сумській області від 05.08.2023 р. [PERSON] вказала, що весною 2016 р. вона попросила у борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 2000 доларів США під 5 % за місяць, від загальної суми, кожного місяця вона повертала останньому грошові кошти в сумі 300 доларів США, через три місяці вона взяла в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 2000 доларів США, а через 2 роки ще 2000 доларів США. На протязі 4 років вона сплачувала 5 % від загальної суми (300 доларів США). Кожного року вона обновлювала розписку про повернення коштів, грошові кошти їй були потрібні для розвитку власного бізнесу по продажу курей. В січні 2020 р. вони повторно переписали розписку на 4000 доларів США та в лютому - на 3000 доларів США, перед цим вона повернула грошові кошти в сумі 1000 доларів США. Вона запропонувала повторно переписати розписку, так як сума боргу зменшилась, але [PERSON] відмовився, в результаті чого вона по даний час винна грошові кошти в сумі 6000 доларів США. З січня 2020 року вона припинила платити відсотки у зв`язку з форсмажорними обставинами, а саме з втратою бізнесу, тим самим з втратою доходу, та операцією сина, зобов`язалась повернути кошти за можливістю. У поданій суду зустрічній позовній заяві [PERSON] , пред`являючи позов до [PERSON] , просить визнати договір позики від 01.01.2020 року на суму 4000 доларів США та договір позики від 01.02.2020 року в сумі 3000 доларів США неукладеними, посилаючись на неотримання грошей від позичальника, що є обов`язковою та істотною умовою договору позики. Таким чином, вбачається, що за змістом розписки від 01.01.2020 року [PERSON] взяла у борг у [PERSON] 4000 доларів США під 5 % щомісячних, які зобов`язалась повернути в строк до 31.12.2020 року, та за змістом розписки від 01.02.2020 року [PERSON] взяла у борг у [PERSON] 3000 доларів США під 5 % щомісячних, які зобов`язалась повернути в строк до 01.08.2020 року. Проте в наданому суду зустрічному позові [PERSON] заперечує отримання від [PERSON] грошових коштів в борг, посилаючись на неукладеність договорі позики. Оданак та обставина, що вказані розписки написані власноруч [PERSON] , без застосування примусу, погроз, обману чи іншого, тобто добровільно, не заперечувалась представником позивача в ході судового розгляду. Доказів про те, що написання розписок [PERSON] внаслідок договірних обставин, що виникли між сторонами ще 2016 року, а станом на 2020 рік такі відносини вже мали безгрошовий характер (написання відповідачем розписок за відсутності факту передання позивачем їй грошових коштів) до позову стороною, яка про це заявляє - надано не було. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є добросовісність учасників цивільних правовідносин. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 1 ст. 11 ЦК України). Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до положень ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням (ст. 205 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 207 ЦПК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як встановлено ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, у встановлений строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Відповідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до ч.1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно до положень ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від виконання зобов"язань не допускається. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). У постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року справа № 520/11358/15-ц (провадження № 61-7539св21) зроблено висновок, що «тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК Українисвідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок». Вказаний висновок підтриманий Верховним Судом у постанові від 03 листопада 2021 року у справі № 705/3275/18 (провадження № 61-12851св21). З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання, чи навпаки, непередання грошових коштів або речей доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 559/2587/19 (провадження № 61-1059св22). Згідно до положень статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України п. 7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (ст. 216 ЦК України). Як вказано вище, згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.11.2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18). Статтею 234 ЦК України передбачено, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Аналіз Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», свідчить про те, що незалежно від того чи є позивач стороною оспорюваного правочину, чи заінтересованою особою в розумінні ч 3 ст. 215 ЦК України, для задоволення позову він повинен довести не лише існування формального порушення при укладенні договору вимоги закону, але і порушення таким договором його прав або охоронюваних законом інтересів. У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У п. 3.11 Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, що фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недійсним, а отже належить до оспорюваних. Тому до набрання законної сили рішенням суду про визнання певного правочину недійсним як фіктивного, такий правочин вважатиметься дійсним у силу презумпції правомірності правочину, передбаченої ст. 204 ЦК України. Щодо ознак фіктивного правочину у постанові ВСУ від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16 зазначено наступне: «…У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. У справі, яка переглядається, суди встановили, що відповідач, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своїй дружині, був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості на користь позивачки, отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. Установивши ці обставини, суди не надали належної оцінки тому, що спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, та не перевірили, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном…». Крім того, у Постанові ВСУ від 21.01.2015 у справі № 6-197цс14 вказано, що «…ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки…». Як зазначено вище, обгрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, [PERSON] у зустрічному позові та її представник в судовому засіданні посилалися на положення ст. 640, 1046 ЦК України та стверджували про те, що договір позики від 01.01.2020 року та договір позики від 01.02.2020, укладені між [PERSON] та [PERSON] , є неукладеними, оскільки грошові кошти в борг у вказаній сумі [PERSON] від [PERSON] не отримувала. Суд вважає, що [PERSON] , яка заперечує одержання від [PERSON] за вказаними розпискоми грошових коштів та вказує на те, що вказані договори позики є неукладеними, не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів таким твердженням. Крім того, [PERSON] та її представнико не доведено обставини стосовно непередання йому грошових коштів за вказаними розписками та не надано ніяких доказів тому, при цьому, обов`язок доведення цих обставин, притаманним неукладеному правочину, покладено чинним законодавством саме на позивача по зустрічному позову, який вимагає визнання цього правочину неукладеним. З урахуванням вищевикладеного, суд доходить висновку, що договори позики 01.01.2020 року та від 01.02.2020 року є належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами наступних обставин (фактів): 1) факту досягнення позивачем і відповідачем згоди з усіх істотних умов договорів позики у договорі позики від 01.01.2020 року та від 01.02.2020 року, 2) факту укладення між позивачем і відповідачем договору позики від 01.01.2020 року та від 01.02.2020 року в письмовій формі, 3) факту передачі позивачем у власність відповідача грошових коштів в сумі 4000 та 3000 доларів США на підставі договору позики від 01.01.2020 року та від 01.02.2020 року відповідно. За встановлених обставин суд критично оцінює доводи [PERSON] щодо безгрошовості укладених договорів позики, та про те, що грошові кошти за вказаними борговими розписками останній [PERSON] в позику не надавались, оскільки це спростовується матеріалами справи, а докази протилежного нею та її представником суду не надані. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено,що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. За умовами договорів позики від 01.01.2020 року та від 01.02.2020 року [PERSON] зобов`язувалась за користування позикою сплачувати 5 % від суми боргу щомісячно до 31.12.2020 року та до 01.08.2020 року відповідно. Період нарахування процентів від суми позики є періодом дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Тобто, проценти підлягають стягненню відповідно до умов договору позики до закінчення дії договору. Аналогічний за змістом висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Отже, підлягають задоволенню вимоги позивача щодо стягнення 5 % щомісячно від суми боргу за період з 01.01.2020 по 31.12.2020, загальний розмір яких складає 2400 доларів США, та стягнення за договором позики від 01.01.2020 року 5 % щомісячно від суми боргу за період з 01.02.2020 по 01.08.2020, загальний розмір яких складає 900 доларів США. Зустрічний позов задоволенню не підлягає, так як у позові відсутні посилання на підстави визнання договору неукладеним передбачені цивільним кодексом. Щодо заяви сторони позивача про застосування строку позовної давності до вимог за застурічним позовом, то судом відзначається наступне. Так, Велика Палата Верховного Суду дотримується усталеної правової позиції про те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тільки якщо суд встановить, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідною вимогою спливла, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71)). У випадку спливу позовної давності суд приймає до розгляду заяву про захист цивільного права або інтересу, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України) (про відмінність змісту понять «сторона у спорі» та «сторона у справі» див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 69-71, 137-139)). Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. У цій справі Відповідачі до ухвалення судового рішення заявили про сплив позовної давності за звернутою до них позовною вимогою. Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується. Виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність. Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони. Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про визнання договору недійсним) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України). Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України: за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Щодо застосування приписів частини п`ятої статті 267 ЦК України, то позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, суд вирішує у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Закон не встановлює, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропуску позовної давності поважними. Як правило, це відбувається за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів (п.п.23.6-23.8 постанови ВПВС від 30.01.19 року у справі № 706/1272/14-ц). Позивач таким правом не скористався. Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо БегеерБ.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33). Таким чином суд приходить до висновку, що зустрічний позов задоволенню не підлягає, так як у позові відсутні посилання на підстави визнання договору неукладеним передбачені цивільним кодексом. Щодо стягнення витрат на правову допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України). Щодо вимоги стягнення витрат на правничу допомогу. В своїх роз`ясненнях, наданих у п.п.47-48 Постанови Пленуму «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2017 року №10, ВССУ зазначив, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Надання платної правової допомоги регламентується Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», згідно частини 1 статті 26 якого, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. На підтвердження надання правової допомоги позивачу за первісним позовом до суду надано ордер на надання правничої (правової) допомоги [PERSON] адвокатом Цимбалом В.І. від 17.07.2023 р., договір про надання правничих (правових) послуг, укладений між [PERSON] та адвокатом Цимбалом В.І. від 17.07.2023 р., квитанція про оплату [PERSON] 7000 грн. адвокату Цимбалу В.І., ордер на надання правничої (правової) допомоги [PERSON] адвокатом Цимбалом В.І. від 08.09.2023 р., договір про надання правничих (правових) послуг, укладений між [PERSON] та адвокатом Цимбалом В.І. від 08.09.2023 р., копія свідоцтва про право на заняття адвокатською дільністю № 200 від 28.07.2003 р., рахунок на оплату правничої (правової) допомоги від 08.09.2023 р., квитанція про оплату [PERSON] 5600 грн. адвокату Цимбалу В.І. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню понесені витрати по справі у вигляді сплаченого судового збору в сумі 3 675 грн. 68 коп. та витрати по оплаті правничої допомоги у розмірі 5600 грн. Ураховуючи вищевикладене та

Outcome: approved