Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-21 00:00:00

Позивачі звернулися в суд та просять визнати за ними право користування житловим будинком [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує наступним. Позивачка [PERSON] з 08.08.1995р. перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який розірвано рішенням суду від 07.04.2015р. Позивачі [PERSON] , [PERSON] є їх спільними дітьми. [PERSON] з часу укладення шлюбу проживає без реєстрації в житловому будинку [ADDRESS] , а позивачі [PERSON] та [PERSON] проживають там без реєстрації з моменту народження. Відповідач [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] , однак теж проживає без реєстрації по [ADDRESS] . Відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживають по [ADDRESS] . Позивачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані по [ADDRESS] та є співвласниками даної квартири, однак постійно проживають по [ADDRESS] , оскільки належна їм квартира перебуває в аварійному стані та не може бути реконструйована. Позивач [PERSON] зареєстрований з відповідачем [PERSON] по [ADDRESS] , проте з народження по даний час проживає по [ADDRESS] . Позивачі вважають, що мають право на проживання в житловому будинку по [ADDRESS] , оскільки це є єдиним місцем їх проживання та іншого придатного для проживання житла в них немає. Єдиним власником спірного жила був [PERSON] , який помер та жоден із спадкоємців не зареєстрував право власності на це житло. В період з 1995 року по 2002 рік [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] самочинно провели реконструкцію житлового будинку по [ADDRESS] і такий втратив тотожність з тим, на який власником [PERSON] було зареєстровано право власності та на даний час ні за ким не зареєстрований. Позивач [PERSON] та представник позивачів - адвокат Матвійчук Г.М. в судовому засіданні позов підтримали. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Огорілко Ю.В. в судовому засіданні позову не визнали. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Огорілко Ю.В. подав відзив на позов, у якому на заперечення позовних вимог зазначив, що рішенням суду було визнано за [PERSON] право на 1/3 частину реконструйованого житлового будинку по [ADDRESS] , однак рішенням суду апеляційної інстанції рішення суду в цій частині скасовано та відмовлено в задоволенні такої позовної вимоги, оскільки вона не надала доказів реконструкції цього будинку та співвласники не надавали згоди на проведення такої реконструкції. В той же час, рішенням суду від 28.02.2017р. за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] визнано право власності на житловий будинок по [ADDRESS] з належними до нього господарськими будівлями та спорудами та на земельну ділянку, призначену для будівництва і обслуговування цього будинку. Дане рішення набрало законної сили. Право на користування позивачкою житловим будинком значно порушуватиме право відповідачів на користування та володіння цим майно, оскільки шлюб між нею та відповідачем [PERSON] розірвано багато років тому назад та ніхто з відповідачів не перебуває з нею в жодних родинних відносинах. Представник позивачки - адвокат Матвійчук Г.М. подала відповідь на відзив та зазначила, що позивачка [PERSON] має право на частину реконструйованого житлового будинку по [ADDRESS] та звернулася до суду з позовом про визнання 2/3 частин цього будинку спільною власністю з інших правових підстав. Оскільки будинок був реконструйований в період перебування [PERSON] та [PERSON] в шлюбі та за [PERSON] зареєстровано право власності на частку вказаного будинку, їй також належить частка цього майна. Представник третьої особи Сокальської міської ради Львівської області подав клопотання про розгляд справи у його відсутності, щодо вирішення спору покликався на розсуд суду. Вислухавши сторони, дослідивши докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 08.08.1995р. між позивачкою [PERSON] , та відповідачем [PERSON] зареєстровано шлюб, що стверджується свідоцтвом від 20.01.2025р. Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 07.04.2015р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до свідоцтва від 15.07.2016р., позивачка [PERSON] змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] є спільними дітьми позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про народження. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] з 24.02.1994р. та позивач [PERSON] з 20.11.1997р. зареєстровані по [ADDRESS] , а позивач [PERSON] з 30.04.2003р. зареєстрований по [ADDRESS] , що стверджується відповідними записами в паспортах громадян України, витягом з будинкової книги та довідкою про реєстрацію місця проживання особи №49 від 19.11.2021р. З відповідей №569 від 29.04.2010р. та №126 від 13.05.2010р. вбачається, що розпорядженням №303 від 14.09.1992р. житловий будинок [ADDRESS] визнано аварійним З свідоцтва про право власності від 27.11.2012р. та витягу про державну реєстрацію прав від 01.12.2012р. встановлено, що право власності на квартину [ADDRESS] зареєстровано за позивачами [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині за кожним. З договору купівлі-продажу від 03.09.2002р., реєстраційного посвідчення від 13.09.2002р. встановлено, що [PERSON] належить житловий будинок по [ADDRESS] . З акта від 27.10.2003р. та завдання на проектування встановлено, що на належній [PERSON] земельній ділянці по [ADDRESS] дозволено та розроблено проект будівництва торгово-готельного комплексу. Згідно свідоцтва про право власності від 20.05.1987р. право власності на житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Відповідно до витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, право власності на житловий будинок [ADDRESS] на підставі рішення Сокальського районного суду від 19.06.2015р. зареєстровано за [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] по 1/3 частині за кожним. З акта перевірки проживання осіб №32 від 16.02.2015р., відповіді №62 від 30.03.2015р., акта про фактичн місце проживання станом на 2022 рік, відповіді №59 від 26.07.2022р. встановлено, що [ADDRESS] зареєстрвоані та проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також проживають без реєстрації [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . З атестата про повну загальну середню освіту від 30.05.2014р. встановлено, що [PERSON] здобув повну загальну середню освіту в 2014 році у Забузькій загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів. В ст.41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частин 1, 2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Частиною 1 ст.156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985р., Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 01.11.1996р. N9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Також, за змістом ст.65 ЖК України, за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. Судом встановлено, що позивачі не зареєстровані в житловому будинку [ADDRESS] . Також, позивачами не доведено, що вони з відповідачами як власниками житлового будинку ведуть спільне господарство, позивачка [PERSON] не перебуває в родинних відносинах з відповідачами. Окрім того, [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] та зареєстровані в даному житлі. Позивачка [PERSON] була зареєстрована в даному житлі до укладення шлюбу з відповідачем [PERSON] та по даний час не змінювала зареєстрованого місця проживання. Місце проживання [PERSON] зареєстровано по [ADDRESS] . Враховуючи зазначене, визнання за позивачами права на проживання в належному відповідачам житловому будинку буде втручанням у право власності останніх. Неналежний стан належного позивачам житла не є підставою для обмеження права власності відповідачів, оскільки саме вони повинні дбати про належне їм майно. За таких підстав, позов не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed