Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-23 00:00:00

04.01.2024р. [PERSON] через свого представника - адвоката Стасюка В.О. (діє на підставі договору про надання правової допомоги від 03.01.2024р. та ордера серії АЕ № 1251888 від 04.01.2024р. - а.с. 10 - 13) звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з заявою, в якій заінтересованою особою вказала Соборний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Наумової О.С. від 05.01.2024р. відкрито провадження у справі (а.с. 36). В обґрунтування заявленого посилається на те, що [PERSON] , [INFO] , є дружиною [PERSON] , [INFO] . Внаслідок ворожих обстрілів та тимчасової окупації міста Маріуполь Донецької області, [INFO] загинув чоловік заявниці - [PERSON] . З 24.02.2022р. на території України запроваджено та діє правовий режим воєнного стану через збройну агресію російської федерації проти України згідно Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Протягом березня-квітня 2022 року у місті Маріуполі Донецької області тривали постійні активні бойові дії, а місто опинилося в окупації. Дані обставини є загальновідомими та доказуванню не підлягають. На початку збройної агресії російської федерації заявниця разом із чоловіком [PERSON] та дітьми проживала у [ADDRESS] . У ніч на 14.03.2022р. Центральний район міста Маріуполя був під постійними обстрілами. Зранку заявниця та її чоловік дізналися, що вночі були влучання в гаражний кооператив, в якому знаходився їх автомобіль. Приблизно о 14.00 годині, коли тимчасово припинилися обстріли, чоловік заявниці вирішив перевірити стан автомобіля, який знаходився в гаражному кооперативі неподалік від дому. Приблизно через 5 хвилин після того, як він пішов, пролунали вибухи. Впродовж 15 хвилин чоловік не повертався, сусіди побігли до гаражного кооперативу, перевірити, що сталося. Повернувшись, сусіди повідомили, що [PERSON] загинув. Вони розповіли, що у її чоловіка були відірвані обидві руки та був осколок в області серця, його тіло знаходилось на дорозі до гаражного кооперативу на перетині вул. Зелінського та вул. Гризодубової міста Маріуполь. Через постійні обстріли здійснити поховання [PERSON] не вбачалося можливим, тому його тіло було залишене біля одного з гаражів кооперативу. 20.03.2022р. заявниця разом із сусідами прийняли рішення виїхати з міста Маріуполя і цього дня приблизно об 11:30 год. вона востаннє бачила тіло померлого чоловіка. У подальшому, заявниці стало відомо, що тіло її чоловіка знаходилося на вулиці приблизно до 25-26 квітня 2022 року, після чого приїхали представники окупаційної влади, забрали тіло та відвезли у невідомому напрямку. Пізніше заявниця дізналася, що її чоловік похований в одній із братських могил, але де саме - не відомо. На тепер заявниця мешкає закордоном у місті Брно Чеської Республіки. Враховуючи неможливість бути присутньою особисто у судовому засіданні, заявниця надала суду свої письмові свідчення від 23.09.2023р. Згодом, на офіційному сайті міста Маріуполя: 0629 ([INFO]) був опублікований запис про смерть [PERSON] . На офіційній сторінці FSD Ukraine Швейцарського фонду протимінної безпеки у соціальній мережі «Facebook» опубліковано пост про загибель [PERSON] внаслідок обстрілів у місті Маріуполь ([INFO]) На офіційному сайті Донецької обласної військової адміністрації 22.02.2023р. опублікована новина на згадку убитих росіянами жителів Донеччини, серед яких є [PERSON] ( [INFO] Відомості про смерть [PERSON] були опубліковані також на наступних веб сайтах: [INFO], [INFO]. Заявниця має у своєму розпорядженні копії наступних доказів, які підтверджують факт смерті чоловіка: паперові копії електронних доказів з веб-сайтів; її письмові свідчення, складені 23.09.2023р. Через введений воєнного стану, активні бойові дії, які точаться по лінії зіткнення Сил оборони України з окупаційними російськими військами, розрив комунікаційних ланцюгів з російською федерацією та тимчасово окупованими територіями України, заявниця не має можливості отримати документи про смерть свого чоловіка [PERSON] . Таким чином, 14.02.2022р. чоловік заявниці, [PERSON] , [INFO] , перебуваючи в м. Маріуполь Донецької області, загинув внаслідок влучення снаряду. Але, у [PERSON] немає жодного документу, який був би підставою задля проведення державної реєстрації смерті її чоловіка. Наявні докази про смерть [PERSON] не можуть бути прийняті відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до підпункту 1 пункту 1 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». В даному випадку йдеться про захист прав та законних інтересів заявниці, що виникають із цивільних правовідносин, з метою забезпечення реалізації прав як фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою факту смерті близького родича та які пов`язані з виникненням в останньої права на спадкування спадщини, яка залишилися після смерті [PERSON] . Можливість прийняття спадщини через орган нотаріату та взагалі оформлення спадкових прав тісно пов`язані з державною реєстрацією смерті [PERSON] , проведення якої повинне бути вчинено компетентним органом виконавчої влади України. З метою реєстрації факту смерті на підконтрольній українській владі території та отримання свідоцтва про смерть чоловіка, заявниця звернулась до суду з даною заявою. На підставі викладеного, просить суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме: факт смерті громадянина України [PERSON] , [INFO] , місце народження - м. Маріуполь Донецької область, який помер [INFO] у місті Маріуполь Донецька область, у віці 41 рік. 24.01.2024р. в судовому засіданні заявниця та її представник - адвокат Стасюк В.О. подану заяву підтримали та просили суд її задовольнити, з підстав, викладених в ній та доказів, наявних в матеріалах справи, з урахуванням свідчень, наданих допитаною у якості свідка заявницею у судовому засіданні. В судовому засіданні суд поставив на обговорення сторін питання про завершення розгляду справи без фіксації. Учасники судового процесу не заперечували проти завершення розгляду справи без фіксування судового процесу технічними засобами (а.с. 49 - 51). Представник Соборного відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звернувся (а.с. 38, 42). Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд дійшов наступних висновків. Пунктом 8 частини 1 статті 315 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У відповідності до ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання. Судом встановлено з матеріалів справи, що [PERSON] , [INFO] , є дружиною [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 02.11.2010р. Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 1013 (а.с. 25). Як вказує заявниця, внаслідок ворожих обстрілів та тимчасової окупації міста Маріуполь Донецької області, [INFO] загинув її чоловік [PERSON] . З 24.02.2022р. на території України запроваджено та діє правовий режим воєнного стану через збройну агресію російської федерації проти України згідно Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Протягом березня-квітня 2022 року у місті Маріуполі Донецької області тривали постійні активні бойові дії, а місто опинилося в окупації. Допитана в судовому засіданні в якості свідка (в режимі відеоконференції) [PERSON] пояснила наступне. На початку збройної агресії російської федерації заявниця разом із чоловіком [PERSON] та дітьми проживала у [ADDRESS] . 14.03.2024р. продовжувались обстріли м. Маріуполя, приблизно о 14: год. обстрілювали їх гараж. Світла у будинку не було, вони переховувалися у під`їзді свого будинку, у підсобці для двірників. Вже були влучання в будинку. У квартиру вони не піднімалися, лише за речами і продуктами та в туалет. Приблизно о 13 год. 55 хв. чоловік [PERSON] побіг до гаражу. Заявниця почула вибухи. З підвалу вийшов сусід і вона йому сказала, що чоловік пішов подивитися на гараж - чи ціле авто. Вони хотіли виїхати, але тривали обстріли. Через 30 хвилин сусід побіг до інших сусідів, щось їм сказав та вони разом кудись побігли. Заявниця нервувала. У них спільна дитина. Потім повернулися сусіди і стояли мовчали, нічого не казали, а потім повідомили, що чоловік загинув, що він не добіг до гаражного кооперативу. Чоловік загинув на перехресті вул. Зелінського та вул. Гризодубової. Сусідів було 4 чи 5 чоловіків, брат заявниці [PERSON] і її батько - [PERSON] . Сусіди взяли якусь ковдру, щоб накрити тіло чоловіка та перетягли його з дороги до відкритого гаражу. У місті були мародери, які забирали з тіл речі. Тому сусіди сховали тіло чоловіка у гаражі. Вони зняли з тіла його сумку, де були його речі - телефон, ключі від машини і передали їй. Чоловік загинув миттєво, у нього була відірвана рука, було влучання у серце. Поховати його не змогли, оскільки були обстріли, був мороз -10. Військовим було не до поховання, мсто було в окупації. Потім ще чекали декілька днів. Виїхати або вийти пішки було неможливо, місто бомбили з літаків, градів. 20.03.2022р. заявниця попросила сусідів подивитися на автівку. Запропонувала на ній виїхати з міста, адже вона не водій. Сусіди, [PERSON] та [PERSON] побігли до кооперативу удвох. Автівки були цілі. 20.03.2022 вони на них виїхали. Швидко поскидали найважливіші речі і документи, забрали тварин, теплі ковдри, щоб якось закрити дитину і о 10 - 11 ранку 20.03.2022 виїхали. Хлопці винесли чоловіка знову надвір з гаражу, з`ясувалося, що мародери з кишень повитягали записки, познімали з нього золото. Коли вони виїжджали з міста, їх шлях був через місце загибелі чоловіка. Це було востаннє, коли вона його бачила. Сусіди сказали, що тіло лежало 1,5 місяців. Потім його забрати військові рф. Знайти тіло вона так і не змогла. Просила знайомих, які залишилися у Маріуполі, щоб вони дивилися списки загиблих. Військові рф його шукали, оскільки він служив у розвідці та у поліції. Чоловік інструктував її як вона має діяти, адже у 2014 році справи поліцейських були викрадені, то він був у списках військових рф і його могли шукати. На тепер заявниця мешкає закордоном у місті Брно Чеської Республіки. На підтвердження факту смерті заявниця надала публікації на офіційному сайті міста Маріуполь 0629 ([INFO]) про смерть [PERSON] ; на офіційній сторінці FSD Ukraine Швейцарського фонду протимінної безпеки у соціальній мережі «Facebook» - пост про загибель [PERSON] внаслідок обстрілів у місті Маріуполь ([INFO]; на офіційному сайті Донецької обласної військової адміністрації 22.02.2023р. опублікована новина на згадку убитих росіянами жителів Донеччини, серед яких є [PERSON] ( [INFO] ); на веб сайтах: [INFO], [INFO] (а.с. 14 - 18). Таким чином, 14.02.2022р. чоловік заявниці, [PERSON] , [INFO] , перебуваючи в м. Маріуполь Донецької області, загинув внаслідок влучення снаряду. Заявниця звернулась до суду з метою захисту своїх прав та законних інтересів, що виникають із цивільних правовідносин, з метою забезпечення реалізації прав як фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою факту смерті близького родича та які пов`язані з виникненням в останньої права на спадкування спадщини, яка залишилися після смерті [PERSON] . Можливість прийняття спадщини через орган нотаріату та взагалі оформлення спадкових прав тісно пов`язані з державною реєстрацією смерті [PERSON] , проведення якої повинне бути вчинено компетентним органом виконавчої влади України. Отже, встановлення факту смерті необхідно заявниці для подальшої реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримання відповідного свідоцтва про смерть. Постановою Кабінету міністрів України № 1364 від 06.12.2022р. «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» встановлено, що перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони на підставі пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій. Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 75 від 25.04.2022р. був визначений Перелік територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), до якого внесена Маріупольська міська територіальна громада Донецької області. Відповідно до положень ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. За вимогами ст. 293 ЦПК України в порядку окремого провадження судом розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових або майнових прав підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав, зокрема про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 1 Постанови № 5 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, якщо від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Відповідно до роз`яснень п. 13 постанови № 5 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Згідно з п. 18 постанови № 5 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органі, а є лише підставою для їх одержання. Згідно з п. 9 листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.06.2013р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору розглядається за правилами окремого провадження. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. За ч.ч. 3, 4 ст. 49 ЦК України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» - тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. В силу положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» основою гуманітарної, соціальної та економічної політики держави Україна стосовно населення тимчасово окупованої території України є захист і повноцінна реалізація національно-культурних, соціальних та політичних прав громадян України, у тому числі корінних народів та національних меншин. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території (Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»). Відповідно ст. 9 вказаного Закону, будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971р. «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996р., §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016р.) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001р., §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001р., §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016р., §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Виходячи з наявних у справі доказів вбачається, що реєстрація смерті чоловіка заявниці в органах реєстрації актів цивільного стану не проводилась, можливості зареєструвати його смерть не має, тому відновлення порушених прав заявниці неможливо в іншій спосіб, як встановлення даного юридичного факту в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або оголошення її померлою. Відповідно до п. 1 Розділу І Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000р. № 52/5, державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. Органами державної реєстрації актів цивільного стану, які проводять державну реєстрацію, є відділи державної реєстрації актів цивільного стану міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану), виконавчі органи сільських, селищних, міських рад. Державну реєстрацію актів цивільного стану громадян України, які проживають або тимчасово перебувають за кордоном, проводять дипломатичні представництва та консульські установи України. Наведене свідчить, що факт смерті чоловіка заявниці є доведеним та враховуючи, що він помер під час тимчасової окупації м. Маріуполя Донецької області, реєстрація його смерті органом державної реєстрації актів цивільного стану через відсутність документів є неможливою, а встановлення факту смерті необхідне для отримання свідоцтва про смерть, суд приходить до висновку, що вимоги заявниці законні, обґрунтовані і підлягають задоволенню. Згідно з ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, підлягає негайному виконанню. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 18 Постанові Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995р. (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму ВСУ № 15 від 25.05.1998р.) при постановлені рішення в справах про встановлення фактів, розподіл судових витрат не застосовується. На підставі викладеного,

Outcome: approved