Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-22 00:00:00

Позиція сторін у справі У березні 2023 року [PERSON] звернувся до суд із позовом до Печерського УП ГУ НП у місті Києві та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди завданої органом державної влади. Позовні вимог обґрунтовувались тим, що орган державної влади Печерське УП ГУ НП у місті Києві, з перших днів, з дня отримання заяви від потерпілого про вчинення кримінального правопорушення порушує вимоги КПК України, не проводить слідчі дії, не збирає докази вчиненого кримінального правопорушення, маніпулює документами (станом на момент подачі позовної заяви так до кінця і невідомо чи скасована прокуратурою постанова про закриття кримінального провадження), імітує діяльність, не дає відповіді на клопотання адвоката, тобто уникає виконання своїх обов`язків необхідних для притягнення до відповідальності злочинців і поверненні грошових коштів потерпілому. Тобто гарантії Держави щодо захисту прав і майнової безпеки потерпілого [PERSON] , з боку Держави не виконані, а залишаються ілюзорними обіцянками на скрижалях Конституції та інших законів. У зв`язку із бездіяльністю Держави, її основна охоронна функція не виконана, а відповідно позивачу не відшкодовано збиток в розмірі 396 554, 22 (триста дев`яносто шість тисяч п`ятсот п`ятдесят чотири) гривень, заподіяний злочином на території України. При визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу, він вважає, що достатньою і доцільною сумою буде 200 000 (двісті тисяч) гривень. Представник відповідача ДКС України подав відзив на позов, в якому зазначив, що відповідно до постанов Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/23967/16 та Верховного Суду у справі № 199/6713/14-ц, рішення ВССУ від 01.06.2016 по справі № 523/20028/14-ц. ухвали ВССУ від 05.07.2017 по справі № 210/327/15-ц не допускається стягнення з Казначейства моральної та матеріальної шкоди, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів. Позивачем не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів, які б свідчили про протиправність або незаконність дій уповноважених осіб Печерського УП ГУ НП у місті Києві по відношенню до позивача, а також доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями Печерського УП ГУ НП у місті Києві та шкодою, на яку посилається позивач. Звернення позивача до суду з відповідними скаргами на бездіяльність органів досудового розслідування в порядку статті 303 КПК України свідчить про реалізацію права останнього на оскарження процесуальної діяльності слідчих, передбаченого статтею 303 КПК України, а винесення ухвали за результатами розгляду такої скарги - є наслідком судового контролю за діяльністю слідчих та прокуратури під час досудового розслідування і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України. Позивачем не зазначено, у чому конкретно полягали страждання (фізичні, душевні або психічні); не досліджено характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо). У позові відсутні посилання на стан здоров`я позивача, тяжкість чи зазнавав він вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, чи потрібен позивачу час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Позивач в судове засідання позивач не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, його представник подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідачі своїх представників в судове засідання не направили, про розгляд справи повідомлялись належним чином, ДКС України у своєму відзиві на позов просила здійснити розгляд справи за їх відсутності. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28 березня 2023 року відкрито провадження у цивільній справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 07 квітня 2021 року [PERSON] звернувся із заявою про злочин в порядку статті 214 КПК України до органів Національної поліції України, а саме Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві у зв`язку із вчиненням відносно нього за попередньою змовою групою осіб особливо тяжкого багатоепізодного злочину. 09 квітня 2021 року, так як відомості про злочин до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені Печерським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві не були, представник потерпілого, адвокат Дем`яненко Микола Володимирович звернувся до слідчого судді Печорського районного суду міста Києва із скаргою в порядку статті 303 КПК України на бездіяльність Печорського УП ГУ НП у місті Києві, щодо невнесення відомостей по заяві про злочин [PERSON] в порядку статті 214 Кримінального-процесуального кодексу України до Єдиного реєстру досудових розслідувань. 26 квітня 2021 року скарга адвоката на бездіяльність Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві, щодо невнесення відомостей по заяві про злочин [PERSON] в порядку статті 214 Кримінального-процесуального кодексу України до Єдиного реєстру досудових розслідувань, слідчим суддею Печерського районного суду міста Києва розглянута і винесено відповідне рішення - зобов`язати уповноважених осіб Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві внести відомості про злочин до Єдиного реєстру досудових розслідувань. 14 травня 2021 року Печерським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві, дані про вчинення кримінального правопорушення були внесені до ЄРДР на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва, за правовою кваліфікацією частини 1 статті 192 Кримінального кодексу України. 13 липня 2021 року дізнавачем відділу дізнання Печерського УП ГУ НП у місті Києві Назаренко А. В. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12021105060000900, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Позиція суду та оцінка аргументів сторін Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми, а саме статтю 56 Конституції України, статті 1173-1176 ЦК України, Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду". Згідно з статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Окрім того, відповідно до загальних підстав відшкодування шкоди, передбачених частиною другою статті 1167, статтями 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цих органів чи осіб. Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Неналежне виконання органами державної влади своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права. Статтею 56 Конституції України гарантовано право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Вимога ефективності судового захисту кореспондується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (рішення від 15 жовтня 2009 року пункт 64) ЄСПЛ зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно. За змістом частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора. За правилом частини другої статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 25 січня 2021 року в справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 25 березня 2021 року в справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19). Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Під час розгляду справи стороною позивача не доведено суду обов`язкових трьох умов, необхідних для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди, таких як: неправомірності дій відповідача, наявності шкоди та причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову.

Outcome: dismissed