Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-23 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] , Житлово будівельний кооператив № 216, про визнання права власності на 1/2 частину квартири. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він, [PERSON] , перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] (далі Відповідач) із вересня 1972 року по липень 2003 року. 05.02.1970 року йому, [PERSON] , як члену Житлово будівельного кооперативу № 216, виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів було видано ордер № 1511 на сім`ю з трьох осіб: [PERSON] (член ЖБК № 216), [PERSON] (сина) та [PERSON] (дружину), на право зайняття 3 кімнат житловою площею 39,7 кв.м. в квартирі [ADDRESS] . Відповідно до довідки, виданої ЖБК № 26 в липні 2003 року за № 947и, пайовий внесок за квартиру [ADDRESS] виплачений повністю в грудні 1990 року в сумі 8065 руб. членом ЖБК № 216 [PERSON] . Позивач вказує, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.06.2004 року у справі за № 2-687/04 року було визнано за відповідачем право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та визначено порядок користування вищевказаною квартирою, виділивши відповідачу в користування ізольовану квартиру 19,3 кв.м., позивачу з сином [PERSON] кімнати площею 11,4 кв.м. та 9,2 кв.м., ванну, кухню, туалет та підсобні приміщення залишено в загальному користуванні. Разом із цим, згідно з письмовим повідомлення Комунального підприємства «Дніпровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ражи від 20.10.2023 року № 11095, станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] , містяться відомості про зареєстроване право власності за: [PERSON] 1/2 частина на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.06.2004 року, зареєстровано 16.02.2009 року в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 10943705. Право власності на іншу 1/2 частину нерухомого майна за вищевказаною адресою не зареєстровано. У зв`язку з вищевикладеним, позивач змушений звернутися до суду та просити суд визнати за ним, [PERSON] , право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 57 кв.м., житловою площею 39,9 кв.м. Відповідач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк відзив на позовну заяву не подала. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду також не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач у підготовче судове засідання не з`явився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. У такій письмовій заяві вимоги підтримує та просить задовольнити в повному обсязі. Відповідач у підготовче судове засідання не з`явилася, надала до суду письмову заяв про розгляд справи за її відсутності. У такій письмовій заяві позовні вимоги визнала, просила справу розглядати за її відсутності. Представник відповідача\~ Житлово\~ будівельного\~кооперативу №\~216,\~ у\~ судове засідання не з`явився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи без фіксації, проти визнання речового права за відповідачем на вказану частину нерухомого майна не заперечував, за умови сплати позивачем боргів за комунальні послуги. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Таким чином, суд, враховуючи ту обставину, що відповідач позовні вимоги визнав в повному обсязі, та встановивши, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права та інтереси третіх осіб, вважає за можливе завершити розгляд справи та ухвалити відповідне рішення по суті справи. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися. З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, суд ухвалює рішення виходячи із наступного. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.09.1972 року по 09 липня 2003 року. Під час шлюбу [INFO] народилася дитина, син - [PERSON] , який [INFO] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 18.08.2023 року. Матеріалами справи підтверджено, що 05.02.1979 року [PERSON] , члену ЖБК №216, виконавчим комітетом Дніпровської міської ради народних депутатів було видано ордер № 1511 на сім`ю з трьох осіб: [PERSON] (члена ЖБК № 216), [PERSON] (сина) та [PERSON] (дружину), на право зайняття 3 кімнат житловою площею 39,7 кв.м. в квартирі [ADDRESS] . Орден виданий на підставі списків БЖК № 216, затверджених виконкомом міськради народних депутатів м. Дніпропетровська 26.10.1976 року. Судом також встановлено, що під час перебування у шлюбі відповідача із [PERSON] , останній здійснив, як член кооперативу, у грудні 1990 року виплату пайових внесків у повному обсязі в сумі 8065 крб. за квартиру [ADDRESS] (загальна площа 57,0 кв.м., житлова 39,9 кв.м.), що підтверджується відповідною довідкою № 947, виданою 15.07.2003 року Житлово будівельним кооперативом № 216. Матеріалами справи також підтверджено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.06.2004 року у справі за № 2-687/04 року розділено пайові накопичення по квартирі [ADDRESS] , визнано за відповідачем право власності на 1/2 частину пайових накопичень, також визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та визначено порядок користування вищевказаною квартирою, виділивши відповідачу в користування ізольовану квартиру 19,3 кв.м., позивачу з сином [PERSON] кімнати площею 11,4 кв.м. та 9,2 кв.м., ванну, кухню, туалет та підсобні приміщення залишено в загальному користуванні Судом також встановлено, що згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав від 31.05.2005 року за № 7393982, [PERSON] є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Речове право на іншу 1/2 частину нерухомого майна за вищевказаною адресою не зареєстровано. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Відповідно до закріпленого в\~ст. 58 Конституції України\~принципу дії законів у часі, до спірних правовідносин підлягає застосуванню законодавство, яке діяло на час їх виникнення. Враховуючи ту обставину, що спірні правовідносини із приводу набуття права власності на таку житлову нерухомість виникли протягом 1970-1993 року, то для їх врегулювання слід застосувати\~як ЦК України\~в редакції 1963 року, так і відповідне законодавство, що діяло на вказаний період часу, у тому числі Закону України «Про власність» та Кодекс про шлюб та сім`ю України. Статтею 15 Закону України «Про власність» було передбачено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Пунктом 5-1\~постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 18.09.1987 року, № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи»\~встановлено, що згідно із\~ст. 15\~Закону України «Про власність»\~член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом. Таким чином, у разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. В даному випадку, матеріалами справи підтверджено, що під час перебування у шлюбі [PERSON] здійснив, як член кооперативу, у грудні 1990 року виплату пайових внесків у повному обсязі в сумі 8054 крб. за спірну квартиру. Відповідно до ст.\~22\~КпШС \~України (чинного на момент виплати паю) майно нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Таким чином, пай у Житлово-будівельний кооператив № 216, внесений [PERSON] за період шлюбу із відповідачем є спільною сумісною власністю подружжя, а тому відповідно до\~статті 22 КпШС\~така квартира була спільною сумісною власністю відповідача та позивача. Відповідно до правил\~статей 28 КпШС, який діяв на час утворення спільної власності, та\~статті 60 СК, який регулює правовідносини, що продовжують існувати після введення цього\~закону\~в дію, частки майна дружини та чоловіка у спільному майні є рівними. Статтею 392 ЦК України\~передбачено право пред`явлення позову про визнання права власності на майно, у разі, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Суд враховує, що в даному випадку у позивача відсутня будь-яка можливість у позасудовому порядку оформити своє речове право на вказане нерухоме майно. Відтак суд доходить висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину такої квартири, як на рівну частку одного з подружжя у майні, яке було набуто під час шлюбу. Окремо суд зауважує, що заперечення представника відповідача Житлово будівельного кооперативу № 216 стосовно можливості визнання за позивачем права власності після компенсації сплаченої заборгованості за комунальні послуги є такими, що суперечать вищевказаним нормам законодавства. У випадку спору щодо вартості утримання такої спільної часткової власності представник відповідача не позбавлений можливості звернутись до суду із окремим позовом до позивача про стягнення таких сум. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Щодо стягнення судового збору, суд зазначає про таке. Відповідно до частини першої\~статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з вимогами ч.1 статті 142 ЦПК України, у разі укладання мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі викладеного, суд вважає, що 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору слід повернути позивачу з державного бюджету, а решту 50 відсотків - стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved