Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-15 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Демченко Н.В. звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] . Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначили, що відповідно до рішення виконавчого комітету Заводської районної ради народних депутатів №24 від 18.01.1985 та рішення №13 від 05.01.1979 квартиронаймачем житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] батько позивача, за вказаною адресою також зареєстрована відповідач, яка тривалий час за адресою реєстрації не проживає, постійно проживає у Сполучених Штатах Америки, де зареєструвала шлюб та отримала громадянство, короткочасно повертається до України в особистих справах, але в цей час не проживала за місцем своєї реєстрації, будь-яких перешкод у користуванні житловим приміщенням позивач та члени його родини, відповідачу не чинили. Отже, відповідачка не проживає у вищевказаної квартирі і не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, її особистих речей у квартирі немає. Факт реєстрації відповідачки порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном. Ухвалою від 09.10.2023 відкрите провадження у справі. 20.10.2023 представник третьої особи надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності їхнього представника. 11.12.2023 представник третьої особи надав до суду додаткові пояснення. 19.12.2023 представник позивача надала до суду заяву про долучення доказів. 16.01.2024 представник позивача - адвокат Демченко Н.В. подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності її та позивача, позовні вимоги підтримала, просила про їх задоволення, надала згоду на ухвалення заочного рішення. Відповідачка, будучи повідомленою шляхом опублікування оголошення на офіційному вебсайті судової влади України про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, відзив на позов не подала. Суд не приймає до уваги заяву від імені [PERSON] від 20.11.2023 про визнання позовних вимог та розгляд справи за її відсутності, оскільки не можливе ідентифікувати особу, яка направила вказану заяву на електронну адресу суду, яка не підписана кваліфікованим електронним підписом. Згідно ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у них даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, але в судове засідання повторно не з`явився та позивач проти такого вирішення справи не заперечувала. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом установлено, що рішення виконавчого комітету Заводської районної ради народних депутатів №13 від 05.01.1979 було вирішено про переоформлення особового рахунку № [NUMBER] кв. [ADDRESS] з матері [PERSON] на сина [PERSON] .. Рішення виконавчого комітету Заводської районної ради народних депутатів №24 від 18.01.1985 було вирішено про об`єднання особових рахунків на кв. [ADDRESS] /, де проживають [PERSON] та [PERSON] на [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про народження позивача [PERSON] , виданого міським відділом ЗАГС м. Миколаєва 11.06.1984, актовий запис № 2542 від 11.06.1984, його батьками вказані: батьком - [PERSON] та матір`ю - [PERSON] . Відповідно з витягу з реєстру територіальної громади за адресою [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно акту про встановлення факту не проживання у житловому приміщенні кв. [ADDRESS] , засвідченого директором ТОВ "Николаевдомсервис" від 01.09.2023, вбачається, що за вказаною адресою зареєстрована [PERSON] , [INFO] , яка фактично не проживає більше 5 років та виїхала за кордон. Факт перебування відповідачки за межами України, починаючи з 2017 року, підтверджується довідкою Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 06.09.2023 за №274. Таким чином, між позивачем і відповідачкою виникли цивільно-правові відносини, що склались з приводу користування житловим приміщенням. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (частини перша та друга статті 71 ЖК України). Згідно зі статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зроблено висновок, що: "аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів". У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 жовтня 2021 року в справі № 203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21) міститься висновок про те, що процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності". Згідно із ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, та обставина, що [PERSON] залишається зареєстрованою у квартирі, але фактично не проживає за місцем реєстрації більше встановленого законом строку, дає підстави визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Будь-яких належних, допустимих та беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачці чиняться перешкоди у користуванні квартирою та проживанні в ньому, про поважність причин її відсутності з 2017 року, наявність між сторонами домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання її такою, що втратила право користування житлом, в матеріалах справи відсутні та в ході судового розгляду таких фактів встановлено не було. На підставі викладеного, суд дійшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача та задоволення позовних вимог щодо визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Згідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача, документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Outcome: approved