Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-17 00:00:00

11.12.2023 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла спільна заява подружжя про розірвання шлюбу. Звернення до суду обґрунтовано тим, що починаючи з 10.08.2012 року заявники перебувають у шлюбі. Від шлюбу заявники мають малолітню дитину [PERSON] . Станом на дату подання заяви подружжя понад два роки (з літа 2021 року) не проживає спільно сім`єю, не ведуть спільного господарства, не підтримують подружні стосунки. Після початку повномасштабного вторгнення країни-агресора на територію України дружина виїхала з дитиною до Флориди, США (3702 [ADDRESS] , де зараз працює та мешкає. Водночас, час, що минув після фактичного припинення шлюбних відносин, переконливо засвідчив, що завдання виховання дитини цілком здійсненне і за умов окремого проживання заявників: Дитина постійно проживає з матір?ю в іншій безпечній країні, а батько систематично бачиться (під час воєнного стану - онлайн) з нею та бере участь у її розвитку, вихованні й утриманні. Жодного спору між заявниками з цього приводу немає, про що свідчіть й укладений і нотаріально посвідчений до подання цієї заяви договір між подружжям про визначення місця проживання дитини, участь батьків у забезпеченні умов її життя, умови здійснення ними права на особисте виховання дитини та про визначення розміру аліментів на дитину. З урахуванням вказаного заявники звернулися до суду зі спільною заявою про розірвання шлюбу у відповідності до ч. 3 ст. 293 ЦПК України. Ухвалою суду від 22.12.2023 року відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду в порядку окремого провадження. Вказаною ухвалою було роз`яснено заявникам, що відповідно до ч. 4 ст. 109 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу після спливу одного місяця від дня подання заяви. До закінчення цього строку дружина і чоловік мають право відкликати заяву про розірвання шлюбу. Вказану ухвалу суду було направлено на електронні адреси заявників, що підтверджено довідками про доставку електронного листа. Оскільки у визначений ч.4 ст. 109 СК України строк, заявники не відкликали заяву про розірвання шлюбу, суд вбачає підстави для ухвалення рішення по суті. Суд, повно і всебічно дослідивши обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.08.2012 року заявники зареєстрували шлюб, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м.Києві було зроблено відповідний актовий запис №875, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] . У шлюбі у подружжя народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] . При цьому, між заявниками 29.11.2023 року укладено Договір про визначення місця проживання дитини, участь батьків у забезпеченні умов її життя, умови здійснення ними права на особисте виховання дитини та визначення розміру аліментів на дитину, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Голяченко М.В., зареєстровано в реєстрі за №2625. Так, Договором врегульовано питання щодо визначення місця проживання спільної дитини, після розірвання шлюбу, порядок сплати аліментів на її утримання, порядок участі обох з батьків у вихованні дитини. Статтею 51 Конституції України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Положеннями статей 21, 24 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Положеннями ч. 3 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч. 1 ст. 109 СК України, подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення. З врахуванням наведеного, судом встановлено, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі заявників, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права. Разом з цим, судом також встановлено, що права спільної дитини заявників внаслідок розірвання шлюбу між ними порушені не будуть. Відповідно до ч. 3 ст.109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили (ч. 2 ст. 115 СК України). З врахуванням наведеного, суд приходить, що заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved