Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-10 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 16.02.2009 року між банком та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №DNHPBL00000085, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику на строк з 16.02.2009 року по 16.02.2010 року включно кредитні кошти у вигляді строкового кредиту шляхом видачі готівки через касу банку в сумі 1113950 доларів США на цільові потреби, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши позичальнику кредит у межах узгодженого кредитного ліміту, що підтверджується заявою на видачу готівки №1 від 22.06.2009 року та ордером-розпорядженням від 22.06.2009 року. 12.02.2010 року між сторонами було укладено договір про внесення змін №1 до кредитного договору №DNHPBL00000085 від 16.02.2009 року, згідно якого було внесено зміну до п.7.1 кредитного договору щодо строку кредитування в частині надання кредитних коштів на строк з 16.02.2009 року по 15.02.2011 року включно. 12.02.2011 року було укладено договір про внесення змін №2, згідно якого було внесено зміну до п.7.1 кредитного договору щодо строку кредитування в частині надання кредитних коштів на строк з 16.02.2009 року по 15.02.2012 року включно. 28.04.2011 року було укладено договір про внесення змін №3, яким внесено зміни до п.7.1 кредитного договору та встановлено графік погашення заборгованості в наступному порядку: до 12.12.2011 року 20000 доларів США, до 12.01.2011 року 20000 доларів США, залишок суми і відсотки в кінці строку. В порушення умов договору відповідач свої зобов`язання не виконав, заборгованість не сплатив. Строк виконання зобов`язань за договором сплив 15.02.2012 року. Станом на 15.02.2012 року загальна заборгованість за кредитним договором становить 1432829,32 долари США, у т.ч.: 1113950 доларів США заборгованість за кредитом, 318879,32 долари США заборгованість по відсоткам. Отже, на підставі кредитного договору у відповідача виникло грошове зобов`язання, невиконання якого зумовлює застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України. Посилаючись на вказані обставини, позивач на підставі ч.2 ст.625 ЦК України просив стягнути з відповідача за період з 30.06.2020 року по 23.02.2022 року три відсотки річних в сумі 71009,28 долари США та понесені по справі судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 31153 грн. 19 коп. \~ \~ \~ \~У відзиві на позов представник відповідача посилався на те, що строк виконання зобов`язань за кредитним договором сплив 15.02.2012 року. Відповідно до п.4.5 кредитного договору строк позовної давності по вимогам про стягнення кредиту та відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів, сторонами було встановлено тривалістю п`ять років. Таким чином, строк позовної давності спливав 16.02.2017 року. Також посилався на те, що на теперішній час між сторонами не існує жодних невиконаних зобов`язань за кредитним договором, що підтверджується довідкою позивача від 14.12.2011 року за №10.3.4.6/1-4183, відповідно до якої заборгованість відповідача перед банком за кредитним договором №DNHPBL00000085 від 16.02.2009 року погашена в повному обсязі. Факт відсутності заборгованості також підтверджується постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.06.2019 року у справі №201/7184/18, яка залишена в силі постановою Верховного Суду від 25.03.2020 року. \~ \~ \~ \~У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що предметом заявлених вимог у справі є стягнення з відповідача на підставі ч.2 ст.625 ЦК України трьох відсотків річних в межах загального строку позовної давності у три роки, а не стягнення заборгованості за кредитним договором. На теперішній час заборгованість за кредитним договором не погашена, а тому банк після закінчення строку кредитування має право на стягнення з відповідача коштів в порядку ч.2 ст.625 ЦК України. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на стягнення коштів в порядку ч.2 ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання та до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Згідно розрахунку заборгованості, станом на 15.02.2012 року загальна заборгованість за кредитним договором становить 1432829,32 долари США, у т.ч.: 1113950 доларів США заборгованість за кредитом, 318879,32 долари США заборгованість по відсоткам, що спростовує посилання відповідача на довідку від 14.12.2011 року про начебто відсутність заборгованості. З виписки по рахунку вбачається, що останнє погашення заборгованості здійснено відповідачем 22.02.2012 року в сумі 2286,15 доларів США на погашення пені, тобто таке погашення відбувалось вже після складання довідки від 14.12.2011 року. Про наявність заборгованості також свідчить той факт, що банк звертався до нотаріуса із заявою про стягнення заборгованості в безспірному порядку та 25.05.2017 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. за реєстровим №4639 було стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №DNHPBL00000085 від 16.02.2009 року в розмірі 111438,72 долари США, строк стягнення з 16.02.2009 року по 16.05.2017 року. Також, 07.06.2018 року [PERSON] звертався до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська із позовом про визнання недійсним кредитного договору №DNHPBL00000085 від 16.02.2009 року з підстав пропуску кредитором строку позовної давності, при цьому зазначав у позові, що станом на 31.12.2011 року заборгованість позивачем погашена не була. Довідка від 14.12.2011 року не є первинним документом, не містить суми, яка була сплачена відповідачем, підпису головного бухгалтера банку, який забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах, а тому не є належним та допустимим доказом по справі. За результатами службової перевірки встановлено, що довідка містить печатку з кліше старого типу як Закрите акціонерне товариство, хоча станом на 2011 рік банк вже змінив форму на Публічне акціонерне товариство. Факт видачі довідки про повне погашення заборгованості [PERSON] не знайшов свого підтвердження та не відповідає інформації, яка міститься в комплексі банку. Довідку слід вважати підробленою. \~ \~ \~ \~В запереченнях на відповідь на відзив представник відповідача зазначив, що банком було пропущено строк позовної давності за вимогою про стягнення основної суми боргу. За таких обставин, стягнення трьох відсотків річних, які нараховані на задавнену вимогу, допускається тільки разом із пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. Також зазначив, що виконавчий напис нотаріуса було визнано таким, що не підлягає виконанню; жодного судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором не існує. Відповідач ніколи не визнавав факт наявності в нього заборгованості за кредитним договором. Посилання представника позивача про останнє погашення заборгованості за кредитним договором 22.02.2012 року в сумі 2286,15 доларів США не відповідає дійсності, оскільки згідно виписки по рахунку 22.02.2012 року відбулась оплата пені за іншим кредитним договором №№DNHPBL00000085 від 22.06.2009 року. \~ \~ \~ \~Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07.08.2023 року цивільну справу було передано для розгляду за підсудністю до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська. \~ \~ \~ \~Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська позов було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні. \~ \~ \~ \~Протокольними ухвалами від 13.12.2023 року було відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження по справі, підготовче провадження закрито та справу призначено до розгляду по суті. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити в повному обсязі, а представник відповідача відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на доводи, викладені в поданих ними заявах по суті справи. \~ \~ \~ \~Заслухавши пояснення представників сторін та перевіривши доводи, викладені ними в заявах по суті справи, а також дослідивши матеріали останньої, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, що 16.02.2009 року між останніми було укладено кредитний договір №DNHPBL00000085, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику на строк з 16.02.2009 року по 16.02.2010 року включно кредитні кошти у вигляді строкового кредиту шляхом видачі готівки через касу банку в сумі 1113950 доларів США на цільові потреби, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. На виконання умов кредитного договору банком було надано позичальнику кредит у межах узгодженого кредитного ліміту, що підтверджується заявою на видачу готівки №1 від 22.06.2009 року та ордером-розпорядженням від 22.06.2009 року. 12.02.2010 року між сторонами було укладено договір про внесення змін №1 до кредитного договору №DNHPBL00000085 від 16.02.2009 року, згідно якого було внесено зміну до п.7.1 кредитного договору щодо строку кредитування в частині надання кредитних коштів на строк з 16.02.2009 року по 15.02.2011 року включно. 12.02.2011 року було укладено договір про внесення змін №2, згідно якого було внесено зміну до п.7.1 кредитного договору щодо строку кредитування в частині надання кредитних коштів на строк з 16.02.2009 року по 15.02.2012 року включно. 28.04.2011 року було укладено договір про внесення змін №3, яким внесено зміни до п.7.1 кредитного договору та встановлено графік погашення заборгованості в наступному порядку: до 12.12.2011 року 20000 доларів США, до 12.01.2011 року 20000 доларів США, залишок суми і відсотки в кінці строку. Також позивач посилався на те, що в порушення умов кредитного договору відповідач свої зобов`язання не виконав, заборгованість не сплатив, в зв`язку із чим станом 15.02.2012 року існує заборгованість в сумі 1432829,32 долари США, що складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 1113950 доларів США, заборгованості по відсоткам в сумі 318879,32 долари США. З урахування цього, позивач на підставі ч.2 ст.625 ЦК України просив стягнути з відповідача за період з 30.06.2020 року по 23.02.2022 року три відсотки річних в сумі 71009,28 доларів США. В свою чергу відповідач факт наявності заборгованості заперечував, посилався на те, що на теперішній час відсутні судові рішення про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором або її стягнення в позасудовому порядку. Банком пропущено строк позовної давності за вимогою про стягнення цієї заборгованості за основним зобов`язанням, а тому не може бути задоволена і вимоги про стягнення коштів, нарахованих в порядку ч.2 ст.625 ЦК України. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). \~ \~ \~ \~Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. \~ \~ \~ \~Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В позовній заяві позивач в обгрунтування правових підстав для застсоування положень ч.2 ст.625 ЦК України, посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі №758/1303/15-ц. Поряд з цим, у вказаній постанові наведено висновки про наявність у позивача права на застосування передбачених ч.2 ст.625 ЦК України наслідків порушення грошового зобов`язання, що виникло на підставі постанови суду, яка набрала законної сили, про перерахунок і виплату позивачу одноразової грошової допомоги, призначеної відповідно до ст.ст.9,16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». \~ \~ \~ \~У відповіді на відзив представник позивача також посилався на висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12, від 04.07.2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 23.06.2020 року у справі №536/1841/15-ц, про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України\~право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. \~ \~ \~ \~Вказані висновки наведені у справах за позовами кредиторів до позичальників про стягнення заборгованості за кредитним договором (тілом кредиту, відсотками, неустойкою). \~ \~ \~ \~ В постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 року у справі №149/1499/18 наведено висновки щодо застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання за позовом про стягнення заборгованості за договором позики. \~ \~ \~ \~В постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі №127/15672/16-ц надано правову оцінку застсоуванню положень ч.2 ст.625 ЦК України та строків позовної давності, зокрема, до цих вимог, у справі за позовом банку до позичальника та поручителів про стягненняв порядку ч.2 ст.625 ЦК України інфляційних витрат та трьох відсотків річних за несвоєчасне виконання грошового зобовязання, що виникло на підставі набравшого законної силі рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором. \~ \~ \~ \~Таким чином, наведені у зазначених вище постановах висновки Великої Палати Верховного суду щодо застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України стосувались правовідносин у яких право грошової вимоги виникло у позирвача попередньо на підставі судового рішення, або за позовами з одночсасними вимогами про стягнення заборгованості за основним зобов?язанням. \~ \~ \~ \~В свою чергу, в постанові Верховного Суду від 23.11.2022 року у справі №285/3536/20, провадження №61-261св22, за позовом про стягнення на підставі ч.2 ст.625 ЦК України трьох відсотків річних за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором, зазначено наступне: «Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі №554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі №520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20). Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3% річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі №757/44680/15-ц (провадження №61-32171сво18). Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (частина перша статті 267 ЦК України). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором (стаття 625 ЦК України). Не допускається зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності (пункт 4 частини першої статті 602 ЦК України). Тлумачення вказаних норм, з урахуванням принципу розумності свідчить, що: -натуральним зобов`язання (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном; -задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності; -законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності; -очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги; -приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги». З урахуванням наведеного Верховний Суд у постанові 23.11.2022 року прийшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки позов про стягнення 3% річних та інфляційних витрат, які нараховані на задавнену вимогу, допускається тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. У розглядаємій цивільній справі, позивач, посилаючись на наявність заборгованості відповідача за тілом кредиту та відсотками за кредитним договором №DNHPBL00000085 від 16.02.2009 року, заявляючи вимогу про стягнення з відповідача на підставі ч.2 ст.625 ЦК України трьох відсотків річних за несвоєчасне виконання основного зобов?язання, відповідну вимогу про стягнення заборгованості за кредитним договором не заявляв. \~ \~ \~ \~Судові рішення, які набрали законної сили, про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором №DNHPBL00000085 від 16.02.2009 року, раніше не виносились. \~ \~ \~ \~З матеріалів справи вбачається, що 25.05.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. за реєстровим №4639 було вчинено виконавчий напис за яким запропоновано стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №DNHPBL00000085 від 16.02.2009 року, залишок якої становить 111438,72 долари США. Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21.06.2022 року у цивільній справі №201/9069/21, залишеному без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 14.09.2022 року, виконавчий напис нотаріуса від 25.05.2017 року було визнано таким, що не підлягає виконанню. Вказані тексти судових рішень внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень та можуть використовуватись судом при здійсненні судочинства відповідно до ст.6 Закону України «Про доступ до судових рішень». Суд враховує, що початок перебігу позовної давності за позовами про стягнення заборгованості у зв`язку з невиконанням зобов`язань у договірних правовідносинах з визначеним строком виконання починається зі спливом цього строку. Цивільне право кредитора є порушеним з моменту невиконання зобов`язання. Вчинення нотаріусом виконавчого напису не впливає на перебіг позовної давності, а саме, не перериває та не зупиняє її перебіг. Визнання судом виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, не впливає на перебіг позовної давності. Визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, саме по собі не є поважною причиною пропуску позовної давності. \~ \~ \~ \~Відповідні правові висновки наведені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13.03.2023 року у справі №554/9126/20, провадження №61-13760сво21. Відповідно до умов п.7.1 кредитного договору та внесених до нього змін, строк повернення кредиту було встановлено до 15.02.2012 року. Пунктом 4.5 кредитного договору строк позовної давності по вимогам про стягнення кредиту та відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені та штрафів, сторонами було встановлено тривалістю п`ять років. Таким чином, визначений сторонами строк позовної давності до вимоги за основним зобов`язанням сплив після 15.02.2017 року. З урахуванням вищенаведеного, оскільки раніше судом не ухвалювалось рішень про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором №DNHPBL00000085 від 16.02.2009 року, строк позовної давності за цією вимогою позивачем було пропущено та у позові, що є предметом розгляду у даній справі, не заявлялось про стягнення задавненої вимоги, а відповідач, в свою чергу, заявив про застосування до задавненої вимоги позовної давності, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог банку про стягнення з відповідача відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України трьох відсотків річних за безпідставністю позовних вимог. В зв?язку з відмовою в задоволенні позову, понесені позивачем по справі судові витрати у вигляді сплаченого судового збору, покладаються на останнього. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: dismissed