Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-23 00:00:00

24.05.2023 позивач [PERSON] звернулась до суду з даною позовною заявою. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] вказує, що вона працює прийомоздавальником вантажу та багажу станції Вечірній Кут у структурному підрозділі «Криворізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», є членом профспілкової організації ППО ВПЗУ КЛД. З 2017 по 2022 роки включно позивачу надавалися щорічні відпустки та надавалася матеріальна допомога на оздоровлення, яка нарахована з порушенням п.3.1.14 Колективного договору Криворізької дирекції залізничних перевезень на 2011 рік, який є чинним по цей час. Оскільки, даним пунктом Колективного договору встановлено розмір матеріальної допомоги - не менше мінімальної заробітної платні по Україні на момент виплати допомоги, а матеріальна допомога не виплачена у повному обсязі, тому з урахуванням мінімальної заробітної платні по Україні, позивач просить стягнути з відповідача на його користь недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2017 рік в розмірі 1095 грн., за 2018 рік в розмірі 1421,75 грн., за 2019 рік в розмірі 1664,25 грн., за 2020 рік в розмірі 2253,75 грн., за 2021 рік в розмірі 1460 грн., за 2022 рік в розмірі 6500 грн. а всього 14394,75 грн. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності [PERSON] , позов підтримує в повному обсязі. Представником відповідача АТ «Українська залізниця» надано відзив на позовну заяву, згідно якого просить у задоволенні позову відмовити, оскільки, дійсно, п.3.1.14 Колективного договору Криворізької дирекції залізничних перевезень на 2011 рік, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Однак, з прийняттям Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» №1774-VІІІ від 06.12.2016, було визначено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, передбачених колективним договором усіх рівнів. При цьому, на переконання відповідача, з урахуванням положень статей 203та 215\~ЦК України, умови пункту п.3.1.14 Колективного договору є недійсними з моменту прийняття\~закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» №1774-VІІІ від 06.12.2016\~та не створюють для відповідача обов`язку зі сплати матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Відповідач вказує й на те, що\~Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VІІІ від 06.12.2016\~змінено підхід до визначення розмірів посадових окладів і заробітної плати працівників, а також інших виплат (наприклад, для розрахунку розміру плати за надання адміністративних послуг, у колективних договорах та угодах усіх рівнів), тобто цим Законом запроваджено нову розрахункову величину для визначення розмірів тих чи інших виплат, шляхом заміни мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з прийняттям\~Закону №1774-VІІІ\~в Україні було змінено підхід щодо застосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини, не лише при визначенні посадових окладів, а й щодо розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася, як розрахункова величина, мінімальна заробітна плата. Аналіз такого правового регулювання дає підстави зробити висновок про те, що законодавець заборонив застосовувати для визначення розмірів посадових окладів розмір мінімальної заробітної плати, про що зазначено у Постанові Великої Палати Верховного Суду України від 04.11.2020 у справі № 200/9195/19-а. Крім того, відповідач посилається на правові висновки Верховного Суду у справах №820/3145/17, №520/94/19 та №П/811/1009/17. У відповідності до зазначених змін у законодавстві, спільною вказівкою Голови правління ПАТ «Укрзалізниця» В. Бальчуна, члена Правління Марчека Ж. та голови Профспілки залізничників і транспортних будівельників України Бубняка В.М. 29.03.2017 № Ц/6-25/713-17 та спільною постановою керівництва Регіональної філії «Придніпровська залізниця» і президії Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 постановлено застосовувати з 01.04.2017, замість величини «Мінімальна заробітна плата», розрахункової величини «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб», тобто, замість застосування розрахункової величини у розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, як було встановлено законом, спільною вказівкою було передбачено застосування 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що свідчить про покращення становища працівників у порівнянні з становищем, встановленим законом. Відповідач наполягає на тому, що, застосовуючи розрахунковий розмір матеріальної допомоги на оздоровлення у вигляді 125% прожиткового мінімуму, АТ «Українська залізниця» не порушується будь-який інший Закон, а, навпаки, вбачається саме дотримання вимог\~Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VІІІ від 06.12.2016. Крім того відповідачем заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Відповідь на відзив позивач не подав. В судовому засіданні представник відповідача надав аналогічні пояснення, що викладені у відзиві на позовну заяву. Заслухав думку представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] по теперішній час працює прийомоздавальником вантажу та багажу станції Вечірній Кут у структурному підрозділі «Криворізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», є членом профспілкової організації ППО ВПЗУ КЛД, що не заперечується відповідачем. Як вбачається зі змісту позову, позивачу надавалась щорічна графікова відпустка. З цього приводу позивач зверталась при наданні відпустки з особистою заявою до керівника з проханням надати матеріальну допомогу на оздоровлення відповідно п.3.1.14 Колективного договору Криворізької дирекції залізничних перевезень на 2011 рік, який є чинним по цей час. Згідно довідки №50 від 13.04.2023, позивачу в періоди з 16.05.2017 по 29.05.2017, з 18.08.2017 по 31.08.2017, з 15.08.2018 по 11.09.2018, з 03.07.2019 по 29.07.2019, з 03.07.2020 по 29.07.2020, з 19.10.2021 по 14.11.2021, з 02.08.2022 по 21.08.2022 надавалась щорічна тарифна відпустка. Була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення: в 2017 році - 2105 грн., в 2018 році 2301,25 грн., в 2019 році 2508,75 грн., в 2020 році 2746,25 грн., в 2021 році - 4540 грн. У 2023 році відпустка ще не надавалась. На період дії правового режиму воєнного стану в Україні, з березня 2022 року призупинені всі виплати згідно Колективного договору. Матеріальна допомогу до відпустки 2022 року та 2023 року не виплачена (а.с.13) Пунктом 3.1.14 Колективного договору встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги (а.с.16). Згідно зі\~ст.10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до\~ст.13 КЗпП України\~та\~ст.7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.\~Статтею 13 КЗпП України\~визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.д.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. Статтею 18 КЗпП України\~визначено - положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника. Відповідно до ч.2\~ст.97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Разом з тим, у п.п.3, 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VІІІ від 06.12.2016, встановлено, що з дня набрання чинності цим Законом (01.01.2017) мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів для визначення посадових окладів та заробітної плати працівникам та інших виплат. Сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк потрібно привести їх норми у відповідність із цим Законом згідно із законодавством. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так,\~ст.58 Конституції України\~передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Конституційний Суд\~України в\~своєму рішенні № 5-р(I)/2019 від 12 липня 2019 року зазначив, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням. Крім того, Конституційний Суд України в рішенні №5-р(II)/2020 від 18 червня 2020 року вказав, що принцип верховенства права (правовладдя) вимагає суддівської дії у ситуаціях, коли співіснують суперечливі норми одного ієрархічного рівня. У таких ситуаціях до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): „закон пізніший має перевагу над давнішим (lex posterior derogat priori) „закон спеціальний має перевагу над загальним (lex specialis derogat generali) „закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість. Імператив надання дієвості принципові верховенства права (правовладдя) вимагає одночасного застосування всіх трьох класичних формул. Керівництвом регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В., на виконання Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VІІІ від 06.12.2016, прийнята спільна постанова №Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017, відповідно до якої постановлено застосовувати з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом». Таким чином суд, вважає, що нарахування позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення із розрахунку 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб є законним, відповідає п.п.3, 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VІІІ від 06.12.2016 та узгоджується зі ст.58 Конституції України, відповідно до наданих роз`яснень Конституційним Судом України в рішеннях № 5-р(I)/2019 від 12 липня 2019 року та №5-р(II)/2020 від 18 червня 2020. Щодо невиплати позивачу [PERSON] матеріальної допомоги\~на оздоровлення\~ за\~2022\~та 2023\~роки,\~то слід\~зазначити наступне. Статтею 43 Конституції України визначено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено в дію правовий режим воєнного стану. 15.03.2022 прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», відповідно до якого на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина гарантовані ст.ст.43, 44 Конституції України. Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», \~на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених\~статтями\~43,\~44\~Конституції України. Як видно витягу з протоколу №Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022, на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги призупиняються (а.с.19). Таким чином, не нарахування відповідачем позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 та 2023 роки не суперечить нормам діючого законодавства. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] задоволенню не підлягають. Щодо клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності, то суд звертає увагу, що відповідно до ч.2\~ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. З огляду на те, що в задоволені позову відмовлено, а позивач звільнена від сплати судового збору, враховуючи приписи\~статті 141 ЦПК України, судовий збір слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed