Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-16 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказував, що ДП «Криворізька теплоцентраль» 16 березня 2017 року було перетворено у ПАТ «Криворізька теплоцентраль», а потім було перейменовано на Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль», яке здійснює постачання теплової енергії населенню, яке відповідно до Житлового кодексу України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання», «Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків», Постанови Кабінету Міністрів України № 630 от 21 липня 2005 року «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» зобов`язано щомісячно здійснювати плату за послуги з теплопостачання. Позивачем надавались послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, від яких відповідач не відмовлявся та за користування якими проводились нарахування відповідно до встановлених тарифів. Натомість, через несплату за користування тепловою енергією відповідачами по [ADDRESS] за період з 01.12.2015 року по 30.09.2023 року утворилась заборгованість на суму 35114,79 грн., а також за абонентське обслуговування в сумі 165,54 грн. Відповідно до ст. 625 ЦК через несвоєчасне виконання зобов`язання щодо сплати спожитих послуг відповідачі мають сплатити на користь позивача також 3% річних в сумі 1704,59 грн. та інфляційні втрати в сумі 3238,08 грн. На підставі переліченого просив суд стягнути з відповідачів суму боргу в загальному розмірі 40223 грн., а також витрати зі сплати судового збору. У відзиві на позов [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , не погоджуючись із заявленими до них вимогами, вказували, що ними не укладався договір із АТ «Криворізька теплоцентраль» щодо постачання теплової енергії, тому будь-які відносини між сторонами відсутні. Також вказували, що до заявлених позовних вимог слід застосувати наслідки пропуску позивачем строків загальної позовної давності, надавши відповідну письмову заяву про застосування позовної давності до даного спору. Таким чином просили суд відмовити у задоволенні позову АТ «Криворізька теплоцентраль» повністю. У відповіді на відзив представник АТ «Криворізька теплоцентраль», [PERSON] , вказувала, що сам по собі факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати за отримані послуги. Крім того після опублікування Типового індивідуального договору з 1 листопада 2021 року за законом через відсутність заперечень споживачів був укладений договір на поставку теплової енергії з відповідачами. Додавала, що через введений в Україні воєнний стан та карантинні обмеження було подовжено строки позовної давності за вимогами, щодо яких строк давності станом на 2 квітня 2020 року не закінчився. Таким чином просила суд задовольнити позов АТ «Криворізька теплоцентраль». Ухвалою суду від 14 грудня 2023 року при відкритті провадження у справі судом було визначено проводити розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи. Представник позивача, [PERSON] , не висловила заперечень проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачі, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , будучи повідомленими про наявність даного позову АТ «Криворізька теплоцентраль» до них, також не висловили заперечень проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. На підставі переліченого суд, дослідивши письмові докази, дійшов висновку про можливість часткового задоволення поданого АТ «Криворізька теплоцентраль» позову, виходячи з наступного вмотивування. Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується надати послугу, яка споживається у процесі здійснення певної дії або здійснення певної діяльності, а інша сторона зобов`язується сплатити виконавцю дану послугу, якщо інше не встановлено договором. На підставі ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплову енергію та інші послуги) береться крім квартирної плати згідно затверджених у встановленому законом порядку тарифам. Відповідно до ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Згідно із ст. 9, 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Ціни (тарифи) відповідно до закону встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) та ст. 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону. За ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) до комунальних послуг відносяться послуги з постачання теплової енергії, постачання гарячої води. На підставі ч. 5 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) ціною послуги з постачання теплової енергії є тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Відповідно до ч. 4 ст. 22 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) послуга з постачання гарячої води надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання гарячої води, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. За ст. 16 Закону України «Про теплопостачання» до повноважень національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, при регулюванні господарської діяльності суб`єктів відносин у сфері теплопостачання, належать розробка методик розрахунків тарифів на виробництво теплової енергії та плати за її транспортування та постачання; забезпечення проведення єдиної тарифної політики у сфері теплопостачання. На підставі п. 2 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, опалювана площа (об`єм) квартири (будинку садибного типу) - загальна площа (об`єм) квартири, а також будинку садибного типу без урахування площі лоджій, балконів, терас. За п. 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» визначає, що плата за теплову енергію повинна вноситися щомісячно. Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав від 13.12.2023 р. вбачається, що власником квартири по [ADDRESS] є [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 19.03.2019 року, реєстр нотаріусу № 1-378, опалювальна площа якої за розшифруванням нарахування позивача становить 43,08 кв. м. Як вбачається наданих суду розрахунків АТ «Криворізька теплоцентраль» заборгованість споживачів з наданої останнім теплової енергії та гарячого водопостачання по [ADDRESS] за період з 01.12.2015 року по 30.09.2023 року становить 35114,79 грн. а також за період з 1 листопада 2021 року по 30 вересня 2023 року за абонентське обслуговування 165,54 грн. Правильність нарахувань заборгованості з наданих відповідачам послуг з опалення та гарячого водопостачання підтверджується: Постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню суб`єктами господарювання, які є виконавцями цих послуг» від 17 жовтня 2014 року та від 31 березня 2015 року, до якої були внесені зміни постановами від 11 червня 2015 року, від 9 червня 2016 року, 28 грудня 2017 року. Також суд зазначає, що за ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання за вимогою кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за увесь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлено договором або законом. З огляду на юридичну природу правовідносин сторін, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК, як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18 березня 2018 року по справі № 210/5796/16-ц. Так на підставі наданих суду розрахунків представника позивача 3% річних та інфляційних витрат відповідно до ст. 625 ЦК за період прострочення погашення заборгованості споживачів вбачається, що останні заборгували за спірний період позивачу з 3% річних в розмірі 1704,59 грн. та з інфляційних втрат у розмірі 3238,08 грн. При цьому суд відкидає посилання відповідачів на те, що відсутність письмового договору із позивачем звільняє їх від необхідності платити за надані їм послуги, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність ж договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживачів від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 15 березня 2018 року по справі № 401/710/15-ц. Суд також зауважує, що відповідно до ч. 4 ст. 319, ч. 1 ст. 322 ЦК власність зобов`язує, тому власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу; а власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - власник) - фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку. За ч. 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Згідно із ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг. Суд зауважує, що за ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач; а індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, (або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; а також оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Натомість, за ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Аналізуючи наведені норми загального цивільного законодавства та спеціального в сфері житлово-комунальних послуг, суд робить висновок, що саме власник нерухомості повинен нести відповідальність через несплату наданих житлово-комунальних послуг. В той же час, положення ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) стосуються солідарної відповідальність осіб, які проживають та/або зареєстровані у житлі власника, за їх зобов`язаннями саме перед власником з оплати житлово-комунальних послуг. Крім того відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1231 ЦК до спадкоємця переходить обов`язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем. При цьому встановлені судом по даній справі обов`язки спадкодавця не відносяться до таких, що не входять до складу спадщини за змістом ст. 1219 ЦК. Таким чином, набувши права власності на квартиру по [ADDRESS] , [PERSON] також набула обов`язок спадкодавця з виплати боргів за утримання такого житла, що утворились за життя спадкодавця з наданої теплової енергії за такою адресою. Враховуючи викладене вмотивування, суд зазначає, що саме відповідачка, [PERSON] , як власник квартири, повинна відповідати за пред`явленими АТ «Криворізька теплоцентраль» позовними вимогами щодо належної їй на праві власності квартири по [ADDRESS] . Натомість, вимоги позивача про стягнення з [PERSON] та [PERSON] солідарно суми боргу, встановленої судом, не підлягають задоволенню, оскільки вказані відповідачі не є співвласниками квартири по [ADDRESS] . Натомість, суд зазначає, що відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ст. 253 ЦК перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За ч. 1, 5 ст. 261 ЦК перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями, з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Судом встановлено, що споживач зобов`язаний щомісячно сплачувати послуги позивача з надання теплової енергії по [ADDRESS] . Отже, перебіг позовної давності щодо оплати послуг з надання теплової енергії обчислюється в такому випадку з дня настання строку виконання зобов`язання споживачем у частині проведення чергового щомісячного платежу. При цьому суд зазначає, що в судовому засіданні не було встановлено доказів переривання строку позовної давності за вказаним спором. Також суд зазначає, що відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 7 липня 2020 року по справі № 712/8916/17, вбачається, що подання заяви про видачу судового наказу заявником не може бути перериванням позовної давності за відповідною вимогою, оскільки за ч. 2 ст. 264 ЦК переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції, інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження. Натомість, представник позивача звернувся до суду із позовом до відповідача 13 грудня 2023 року, тобто поза межами строку позовної давності щодо вимог, які стосуються періоду нарахувань саме з 01.12.2015 року по 01.04.2017 року. В цьому сенсі суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин, який тривав до 30 червня 2023 року. В подальшому Законом України від 30 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Крім того на підставі п. 19 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (в редакції з 17 березня 2022 року) вбачається, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Так у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України згідно із Указом Президента України «Про ведення воєнного стану в Україні» № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 5-30 год. 24 лютого 2022 року, який діє до теперішнього часу. Врахувавши наведені норми, суд дійшов переконання, що для заявлених позивачем вимог за період з 01.04.2017 року по 30.09.2023 року строки загальної позовної давності не спливли, оскільки Законами України були внесені зміни до ЦК щодо продовження строків за ст. 257 ЦК на час дії карантинних обмежень та на час введеного в Україні воєнного стану. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 1 грудня 2021 року по справі № 373/651/20. Отже, суд зауважує, що згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. На підставі ст. 266 ЦК України зі збігом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, якими в даному випадку є вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних витрат постачальника послуг. При цьому невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується строком позовної давності. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 8 листопада 2019 року по справі № 127/15672/16-ц. Так суд вказує, що у своєму відзиві відповідачка, [PERSON] , заявила клопотання про застосування до вказаного спору строків позовної давності щодо заявлених АТ «Криворізька теплоцентраль» позовних вимог, через що заявлені позивачем позовні вимоги до відповідачки підлягають задоволенню частково, тобто в межах строків позовної давності, яка обраховується по даній справі за період з квітня 2017 року по вересень 2023 року включно. На підставі викладеного вмотивування в суду відсутні правові підстави також й для стягнення з [PERSON] нарахованих позивачем по [ADDRESS] % річних та інфляційних втрат поза межами строків позовної давності, тобто за період з 01.12.2015 року по 01.04.2017 року. З огляду на наведене вмотивування, суд дійшов висновку, що позов АТ «Криворізька теплоцентраль» підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення заявлених сум боргу з теплової енергії з [PERSON] за період саме з квітня 2017 року по вересень 2023 року, що відповідно до розрахунку позивача дорівнює 31450,05 грн. (35114,79 3664,74 = 31450,05). Суд зазначає, що оскільки слід задовольнити заявлені вимоги АТ «Криворізька теплоцентраль» до [PERSON] у межах строку позовної давності, то на підставі наданого суду представником позивача розрахунку боргу відповідача судом за період з квітня 2017 року по вересень 2023 року визначено заборгованість з 3% річних та з інфляційних втрат. Зважаючи на встановлені судом суми боргу за кожен місяць зазначеного періоду, суд на підставі визначеного індексу інфляції за такий період, починаючи з наступного дня наявності такої щомісячної заборгованості та до березня 2022 року визначив суми інфляційних втрат позивача, внаслідок чого вбачається, що інфляційні втрати позивача за ч. 2 ст. 625 ЦК становили за період з квітня 2017 року по вересень 2023 року загалом 3238,08 грн. Також судом було обраховано 3% річних за ст. 625 ЦК на підставі встановленого боргу за кожен місяць спірного періоду, починаючи з наступного дня наявності такої щомісячної заборгованості та до березня 2022 року, з огляду на що вбачається наступний розмір загального боргу з 3% річних за період з квітня 2017 року по вересень 2023 року в сумі 1704,59 грн. Отже, суд дійшов переконання, що заявлені та підтвердженні в судовому засіданні вимоги АТ «Криворізька теплоцентраль» до [PERSON] підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача боргу за період з квітня 2017 року по вересень 2023 року з теплової енергії в розмірі 31450,05 грн., за абонентське обслуговування за період з листопада 2021 року по вересень 2023 року в сумі 165,54 грн., а також з інфляційних втрат 3238,08 грн. та з 3% річних 1704,59 грн., що загалом дорівнює 36558,26 грн. В той же час заявлені позивачем вимоги до [PERSON] , [PERSON] , які не є власниками квартири по [ADDRESS] , задоволенню не підлягають. Таким чином за ст. 141 ЦПК суд стягує з [PERSON] витрати позивача з оплати судового збору на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» відповідно до частки задоволених судом позовних вимог, тобто у розмірі 2439,46 грн. (36558,26 / 40223 х 2684 = 2439,46).

Outcome: partial