Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-08 00:00:00

05\~січня 2024\~року [PERSON] \~звернулася до\~суду із\~вказаною заявою\~окремого провадження,\~відповідно до\~якої просить\~суд встановити\~факт смерті\~ [PERSON] ,\~яка померла\~ [INFO] в\~м.\~Донецьк,\~що знаходиться\~на тимчасово\~окупованій території\~України,\~оскільки у\~відділі державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~не можуть\~здійснити належне\~юридичне оформлення\~реєстрації смерті\~законами України\~з огляду\~на подання\~заявником документів,\~що мають\~підтверджувати факт\~народження,\~виданих на\~тимчасово окупованій\~території,\~де органи\~державної влади\~України тимчасово\~не здійснюють\~свої повноваження. Встановлення цього факту необхідно заявнику для прийняття спадщини, з огляду на те, що [PERSON] на ім`я заявника 22 жовтня 2019 року складено заповіт. В судове засідання заявник не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Будь-яких заяв або клопотань від представника заінтересованої особи до суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з п. 5 ч. 2 ст.\~293\~та п. 8 ч. 1 ст.\~315 Цивільного процесуального кодексу України\~суд розглядає в порядку окремого провадження\~\~справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення; суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч. 1\~ст. 317 ЦПК України\~заява про\~встановлення факту\~смерті особи\~на території,\~на якій\~введено воєнний\~чи надзвичайний\~стан,\~або на\~тимчасово окупованій\~території України,\~визначеній такою\~відповідно до\~законодавства,\~може бути\~подана членами\~сім`ї померлого,\~їхніми представниками\~або іншими\~заінтересованими особами\~(якщо\~встановлення факту\~смерті особи\~впливає на\~їхні права,\~обов`язки чи\~законні інтереси)\~до будь-якого\~місцевого суду\~України,\~що здійснює\~правосуддя,\~незалежно від\~місця проживання\~(перебування)\~заявника. Відповідно до ч. 1\~ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»\~державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Згідно з п. 1 гл. 5 розд. III Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених\~наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000, підставою для державної реєстрації смерті, крім іншого, можуть бути: 1) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена\~наказом Міністерства охорони здоров`я України № 545 від 08.08.2006, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (лікарське свідоцтво про смерть); 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Відповідно до п.п. 13, 18\~постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995\~суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають відповідні органи, а є лише підставою для їх одержання. Судом встановлено, що громадянка України [PERSON] народилася [INFO] у с. Боровко К-Каширського району Волинської області та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11-12). Заявник [PERSON] народилася [INFO] в м. Донецьк та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 05 січня 2017 року взята на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5, 7). Відповідно до\~постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» № 254-VIII від 17.03.2015\~визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до\~Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей»\~запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Відповідно до\~ст. 1 Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей»тимчасово, на строк, що закінчується через один рік з дня набрання чинності\~Законом України "Про створення необхідних умов для мирного врегулювання ситуації в окремих районах Донецької та Луганської областей", запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей, до яких належать райони, міста, селища, села, що визначаються рішенням Верховної Ради України (окремі райони Донецької та Луганської областей). Відповідно до\~постанови Верховної Ради України «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» № 252-VIII від 17.03.2015\~до окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької і Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей»\~тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, належать райони або їх частини, міста, селища і села, що знаходяться на територіях, які розташовані між державним кордоном України з Російською Федерацією, урізом води Азовського моря та лінією, яка визначена додатком до цієї\~Постанови, що відповідає Мінському меморандуму від 19 вересня 2014 року. Таким чином, м. Донецьк розташоване на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, що є загальновідомою обставиною. Заявником на підтвердження викладених у заяві обставин надані суду: довідка про причину смерті № 348, видана 30 вересня 2022 року «Державною установою «Інститут невідкладної та відновлювальної хірургії ім. В.К. Гусака Міністерства охорони здоров`я», так званої «днр», а також свідоцтво про смерть, видане 30 вересня 2022 року «Державною установою «Ленінський відділ ЗАЦС Донецького міського управління юстиції Міністерства юстиції» так званої «днр», відповідно до яких [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] в м. Донецьк, причина смерті: атеросклеротична хвороба серця, стан після операції. Окрім цього, на підтвердження факту смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території України заявником надано суду договір-замовлення на поховання [PERSON] (а.с. 8, 9, 10). 22 жовтня 2019 року [PERSON] , [INFO] , склала заповіт, посвідчений П`ятою дніпровською державною нотаріальною конторою, зареєстрований в реєстрі за № 4-293, яким, на випадок своєї смерті заповіла на ім`я [PERSON] , [INFO] , належну земельну ділянку, яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, Покровський район, Великомихайлівська сільська рада, кадастровий номер: 1224283400:01:001:1129 (а.с. 13). Відповідно до ст. ст.\~3,\~8,\~9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (рішення від 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (рішення від 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (рішення від 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеке від абсолютного. Для людей, які проживають на цій території, життя триває і це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до наведеного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, які проживають на цій території, всіх їхніх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (рішення у справі «Кіпр проти Туреччини» від 10.05.2001, §§92, 96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (§142) наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)». Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на тимчасово окупованій території, як доказів, оскільки суд бере до уваги, що можливості збору доказів смерті особи на цій території є обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини. Неможливість для заявника отримати необхідні документи в м. Донецьк для реєстрації факту смерті виникла внаслідок розташування цього населеного пункту на тимчасово окупованій території України. Факт, який просить встановити заявник, має для неї юридичне значення, оскільки необхідний для оформлення спадщини. За таких обставин, суд вважає за необхідне задовольнити заяву [PERSON] повністю та встановити факт смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території України. Також згідно з п. 8 ч. 1 ст.\~430\~ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання цього рішення.

Outcome: approved