Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-14 00:00:00

У квітні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що він є боржником у виконавчому провадженні № [NUMBER], яке відкрите на підставі виконавчого листа № 199/6169/15, виданого 11.04.2019 року Індустріальним районним судом міста Дніпропетровська, про стягнення з нього, [PERSON] , та [PERSON] на користь Акціонерного товариства «ОТП БАНК» заборгованості за кредитним договором у розмірі 654 058 грн. 80 коп. У цьому виконавчому провадженні державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) був накладений арешт на банківський рахунок № [NUMBER] , відкритий в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», на який він отримує соціальну допомогу на утримання дитини. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 02.09.2022 року по справі № 202/3727/22 було визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця та зобов?язано його зняти арешт з рахунку № [NUMBER] , відкритого в АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Але всупереч ухвалі суду державний виконавець стягнув грошові кошти в розмірі 13 270 грн., які знаходилися на цьому рахунку. Позивач вважає, що такі дії державного виконавця завдали йому та його синові матеріальну та моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях. Внаслідок протиправних дій державного виконавця його дитина залишилася без засобів до існування, не маючи змогу задовольнити потреби в одягу, харчуванні, ліках, освіті. Такі продукти харчування як риба, м?ясо, масло були виключені з раціону. Всі ці негативні наслідки значно підсилені діючим в Україні військовим станом. За цих підстав позивач просив визнати протиправними дії державного виконавця щодо стягнення коштів, які належали його дитині, та відмови в їх поверненні, а також стягнути на його користь з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету в рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти в розмірі 8-ми прожиткових мінімумів для дитини станом на момент ухвалення рішення, що на квітень 2023 року становить 22664 грн. та в рахунок відшкодування матеріальної шкоди грошові кошти у розмірі 14 906 грн. 18 коп., що складається з утриманої суми в розмірі 13270 грн. 20 коп., компенсації через підвищення прожиткового мінімуму для дітей у розмірі 638 грн. 27 коп., інфляційних втрат у сумі 765 грн. 65 коп., трьох процентів річних у сумі 232 грн. 06 коп. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 21 квітня 2023 року у справі було відкрите загальне позовне провадження. Під час підготовчого провадження представником відповідача - Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) був поданий відзив на позов, в якому відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що на виконанні в Індустріальному відділі державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебувало виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа № 199/6169/15 від 11.04.2019 року, виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь АТ «ОТП БАНК» боргу в розмірі 655885,80 грн. В цьому виконавчому провадженні 21.06.2022 року державним виконавцем в поряду ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» була винесена постанова про арешт коштів боржника. 30.06.2022 року до відділу надійшла заява боржника про зняття арешту з коштів на рахунку № [NUMBER] , відкритому в АТ КБ «Приват Банк». 12.07.2022 року боржнику було надано відповідь, в якій роз`яснено, що у державного виконавця відсутні підстави для зняття арешту з вищевказаного рахунку. Згідно з довідкою АТ КБ «ПриватБанк» рахунок № [NUMBER] є рахунком для зарахування соціальних виплат та будь-яких інших платежів. Жодних документів, що рахунок № [NUMBER] є рахунком з спеціальним режимом користування та на нього не може бути накладений арешт не надходило. 05.09.2022 року з метою виконання рішення суду № 199/6169/15 від 11.04.2019 року державним виконавцем було сформовано платіжну вимогу № [NUMBER]/4, яка направлена до АТ КБ «ПриватБанк» з метою списання коштів з рахунку боржника та погашення заборгованості. 12.09.2022 року на депозитний рахунок відділу надійшли кошти в розмірі 13217,20 грн. Вважає, що списання банком коштів з рахунку боржника свідчить, що даний рахунок не має спеціального режиму використання та є звичайним рахунком для зарахування будь-яких коштів. 26.09.2022 року до відділу надійшла заява від боржника про зняття арешту з рахунку, до якої додано ухвалу суду від 02.09.2022 року по справі № 202/3727/22. На виконання ухвали суду 27.09.2022 року державним виконавцем було винесено постанову про зняття арешту з коштів на рахунку № [NUMBER] , відкритому в АТ КБ «ПриватБанк». 13.10.2022 року державним виконавцем було надано [PERSON] відповідь, що кошти з рахунку № [NUMBER] списані в законному порядку та відсутні підстави для їх повернення. Звертає увагу, що станом на момент списання коштів з рахунку боржника жодних обмежень щодо вчинення даних виконавчих дій не було. Враховуючи вищенаведене, у державного виконавця не було законних підстав для повернення списаних коштів у розмірі 13217,20 грн. Також вважає, що позивачем пропущений строк на оскарження відповіді державного виконавця від 13.10.2023 року. У зв`язку з цим просить залишити позов [PERSON] без задоволення. Зі свого боку позивачем була надана відповідь на відзив, в якій він звертає увагу, що доводи відповідача про те, що від АТ КБ «ПриватБанк» не надходило повідомлень та документівпро те, що рахунок № [NUMBER] є рахунком зі спеціальним режимом використання, є безпідставними, оскільки в матеріалах виконавчого провадження міститься відповідь на запит державного виконавця № 137766862 від 14.04.2022 року про джерела доходів боржника - фізичної особи, в якій зазначено ознаку доходу 128, що відповідає соціальним виплатам на дитину з відповідних бюджетів (п. п. 165.1.1 ПКУ). Також до заяви від 30.06.22 р. про зняття арешту з рахунку № [NUMBER] була надана виписка по рахунку, що підтверджує надходження на рахунок з 18.01.2022 року по 25.07.2022 року виключно соціальних виплат.Крім того, одержання на рахунок допомоги на дитину підтверджується листом Лівобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради за №Д-30/0-1/09-22 від 11.07.2022 року та ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02.09.2022 року по справі № 202/3727/22, яким було встановлено, що грошові кошти, які знаходилися на рахунку№ [NUMBER] в AT KБ «ПриватБанк» є власністю дитини, а дії державного виконавця щодо незняття арешту визнані протиправними. Також позивач вважає безпідставним посилання відповідача на пропущення строку звернення до суду, оскільки статтею 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки. З огляду на наведене, позивач наполягав на задоволенні його позову. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 06 вересня 2023 року провадження у справі в частині позовних вимог [PERSON] до Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправними дій державного виконавця щодо стягнення грошових коштів та відмови в їх поверненні було закрито. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25 вересня 2023 року допущено до участі у справі як третю особу, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] та прийнято до розгляду позовну заяву третьої особи [PERSON] до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання дій протиправними та відшкодування шкоди. Зокрема, в своїй позовній заяві [PERSON] посилається на те, що списані державним виконавцем з банківського рахунку [PERSON] грошові кошти відповідно до ст. 179 СК України є власністю дитини. Зазначені кошти становили допомогу на його утримання. Дії державного виконавця нанесли йому матеріальну та моральну шкоду. Тому третя особа [PERSON] просив визнати протиправними дії державного виконавця щодо стягнення коштів у сумі 13270 грн., які йому належали, та відмови в їх поверненні, а також стягнути на його користь з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету в рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти в розмірі 33400 грн. та в рахунок відшкодування матеріальної шкоди грошові кошти у розмірі 15 238 грн. 21 коп., що складається з утриманої суми в розмірі 13270 грн. 20 коп., компенсації через підвищення прожиткового мінімуму для дітей у розмірі 638 грн. 27 коп., інфляційних втрат у сумі 909 грн. 06 коп., трьох процентів річних у сумі 420 грн. 68 коп. В свою чергу, позивач [PERSON] після вступу у справу третьої особи із самостійними вимогами - [PERSON] змінив предмет позову та остаточно просив стягнути на його користь лише моральну шкоду в розмірі 22664 грн. Ухвалою суду від 27 жовтня 2023 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Черненков О.В. позов підтримали. Представник відповідача - Державної казначейської служби України Паращенко Ю.О. в судовому засіданні проти позову заперечувала, вважала, що права позивачів державною казначейською службою жодним чином не порушені. Представник відповідача - Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність. Третя особа [PERSON] також надав заяву про розгляд справи без його участі. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, а позов третьої особи [PERSON] підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного: Судом установлено, що на виконанні в Індустріальному відділі державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), правонаступником якого є Індустріальний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), перебувало виконавче провадження № [NUMBER] з виконання виконавчого листа № 199/6169/15, виданого 11.04.2019 Індустріальним районним судом міста Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь АТ «ОТП БАНК» боргу в розмірі 655885, 80 грн. У червні 2022 року у цьому виконавчому провадженні державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Михайленко Ю.В. була винесена постанова про накладення арешту на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках боржника, а також на рахунках боржника, що будуть відкриті після, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом. У тому числі був накладений арешт на грошові кошти, які знаходяться на банківському рахунку № [NUMBER] , відкритому в АТ КБ «ПриватБанк», на який [PERSON] отримував державну допомогу дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, що підтверджується листом Лівобережного управління соціального захисту населення Дніпропетровської міської ради № Д-30/0-1/09-22 від 11.07.2022, а також випискою по картковому рахунку. 30 червня 2022 року боржник [PERSON] звернувся до державного виконавця з заявою про зняття арешту з цих коштів. Листом державного виконавця від 07.07.2022 у знятті арешту було відмовлено. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 02.09.2022 року по справі № 202/3727/22 було визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та зобов`язано зняти арешт з рахунку № [NUMBER] , відкритого в АТ КБ «ПРИВАТБАНК». З виписки по картковому рахунку № [NUMBER] вбачається, що на цей рахунок у липні 2022 року були зараховані кошти перерахунку призначеної [PERSON] на дитину [PERSON] , [INFO] , тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме, в розмірі 13090 грн. 12.09.2022 року з цього банківського рахунку [PERSON] були стягнуті грошові кошти в розмірі 13217 грн. 20 коп. - стягнення згідно з виконавчим документом № 199/6169/15 від 11.04.2019. 26.09.2022 року боржник [PERSON] звернувся до державного виконавця з приводу зняття арешту та повернення стягнутих коштів. Листом державного виконавця Михайленко Ю.В. у поверненні стягнутих коштів було відмовлено з тих підстав, що станом на момент списання коштів з рахунку жодних обмежень щодо вчинення даної виконавчої дії не було. Позивач та третя особа [PERSON] вважають, що такі дії державного виконавця є неправомірними та завдали матеріальну та моральну шкоду. При вирішенні спору, суд виходить з того, що відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України гарантовано право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. За змістом статті 2 вказаного Закону виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад верховенства права, законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності, співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями, забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців тощо. Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»). Відповідно до частини 1 та 2 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Згідно з частиною 2 та 3 статті 59 Закону виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника та/або з електронних грошей, які знаходяться на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку, небанківських надавачів платіжних послуг документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктами 10, 15 частини першої статті 34 цього Закону. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є, зокрема, отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (пункт 1 частини 4 статті 59 Закону). У статті 73 Закону України «Про виконавче провадження» визначено перелік коштів, на які не може бути звернено стягнення. Зокрема, стягнення не може бути звернено на допомогу на дітей, передбачену законом (пункт 10 частини 1 статті 73 Закону). Відповідно до пункту 4 розділу Х Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, контроль за правильним і своєчасним відрахуванням із заробітної плати та інших доходів боржника здійснюється виконавцем за власною ініціативою. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 20.04.2022 року у справі № 756/8815/20, арешт є початковою та окремою стадією провадження щодо звернення стягнення на майно боржника і являє собою сукупність заходів, що передбачають як наслідок обмеження в праві розпорядження майном, на яке накладається арешт. При цьому виконавець перед накладенням арешту на майно (кошти) боржника повинен отримати відомості про наявність у боржника відповідного майна та коштів, зокрема щодо коштів на банківських рахунках - відомості про володільця рахунку, номеру, виду рахунку, суми коштів, що зберігаються на ньому. Зняття арешту з коштів здійснюється виконавцем на підставі поданих боржником документів, підтверджуючих статус коштів, або на підставі повідомлення банку про заборону накладення арешту на такий рахунок. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на кошти, що знаходяться на цьому рахунку, заборонено законом. Отже, на виконавця, який здійснює примусове виконання рішення суду, покладено обов`язок зняти арешт з коштів, що складають пенсію чи інші суми, звернення стягнення на які заборонено законом, на підставі повідомлення банку чи документів, поданих боржником, які підтверджують статус коштів на рахунку. Суд звертає увагу, що боржник [PERSON] 30 червня 2022 року звертався до державного виконавця з приводу зняття арешту з коштів на банківському рахунку, на який отримуються кошти призначеної державної допомоги на дитину. Крім того, державний виконавець був належним чином повідомлений про оскарження боржником у липні 2022 року його дій у судовому порядку, оскільки ним особисто подавалися письмові заперечення на скаргу [PERSON] . Незважаючи на це, державним виконавцем не було дотримано вимог закону та засад виконавчого провадження в частині перевірки статусу грошових коштів, на які накладено арешт, та формально зазначено про відсутність підстав для зняття арешту з коштів боржника, після чого 05.09.2022 року всупереч ухвалі суду від 02.09.2022 року, якою державного виконавця зобов`язано зняти арешт з коштів боржника, направлено до банку платіжну вимогу про списання грошових коштів, внаслідок чого звернуто стягнення на кошти державної допомоги на дитину [PERSON] , на яку в силу закону не може бути звернено стягнення у виконавчому провадженні. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 179 Сімейного кодексу України визначено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Враховуючи, що кошти державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, на які державним виконавцем було звернуто стягнення, були призначені на дитину [PERSON] , [INFO] , суд вважає, що такі кошти є власністю саме цієї дитини, а не боржника [PERSON] , який мав право розпорядження такими коштами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Суд вважає, що внаслідок неотримання через дії державного виконавця коштів призначеної держаної допомоги в розмірі 13090 грн. [PERSON] завдана майнова шкода у вказаному розмірі, оскільки з матеріалів справа вбачається, що виконавче провадження № [NUMBER], яке відкрите на підставі виконавчого листа № 199/6169/15 від 11.04.2019 року про стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «ОТП БАНК» заборгованості за кредитним договором, державним виконавцем 21.03.2023 року було завершено шляхом повернення виконавчого документа стягувачу, що унеможливлює повернення цих коштів у виконавчому провадженні. Порядок відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, визначено статтею 1173 ЦК України. В свою чергу, в статті 1174 ЦК України визначено особливості відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Так, відповідно до частини 1 статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року по справі № 920/715/17 зроблений висновок, що, застосовуючи ст. ст. 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування». Крім того, загальні підстави покладення обов`язку відшкодувати моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, за наявності вини, передбачені нормою ст. 1167 ЦК України. Так, згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Отже, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). Отже, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Суд вважає доведеним у цій справі, що внаслідок протиправних дій державного виконавця [PERSON] зазнав матеріальну та моральну шкоду, оскільки був позбавлений коштів державної допомоги, яка виплачувалася на його утримання як дитини, один із батьків якої ухиляється від сплати аліментів, тобто був позбавлений коштів для існування, що безперечно завдало йому душевних страждань, оскільки як зазначено в позові його батька, останній не міг задовольнити потреби дитини в харчуванні, одязі, ліках, освіті, був вимушений змінити раціон дитини, виключивши такі продукти як риба, м`ясо, масло. Відтак, суд вважає, що третя особа [PERSON] , який на цей час досяг повноліття та яким заявлений самостійний позов, має право на відшкодування державою завданої йому матеріальної та моральної шкоди. Доводи представника відповідача - Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про те, що рахунок, з якого були списані кошти є рахунком для зарахування не лише соціальних виплат, а й будь-яких інших платежів, та жодних даних про те, що кошти на рахунку є коштами держаної допомоги на дитину не було, суд вважає безпідставними, оскільки саме на державного виконавця покладається обов`язок перевірити призначення коштів, на які звертається стягнення. При цьому матеріалами справи доведено, що на час направлення платіжної вимоги про списання коштів з рахунку боржника державний виконавець був обізнаний про наявність судового спору щодо правомірності їх арешту як таких, що становлять державну допомогу на дитину, а, отже, не мав законних підстав для їх списання. Крім того, твердження представника відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду суд вважає такими, що не ґрунтуються на положеннях законодавства, оскільки відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В даному випадку права [PERSON] були порушені державним виконавцем 12.09.2022 року, коли протиправно стягнуті кошти державної допомоги на дитину. Отже, позовна заява подана до суду з дотриманням позовної давності. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди [PERSON] , суд ураховує глибину душевних страждань, завданих йому діями державного виконавця, характер порушення його прав, наслідки такого порушення, які полягали у позбавленні коштів, призначених для утримання його як дитини та нарахованих за період з січня по липень 2022 року, та вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди [PERSON] слід визначити в сумі 10 000 грн. На переконання суду, такий розмір відшкодування моральної шкоди є пропорційним шкоді, яка завдана порушенням його прав, відповідає обсягу страждань, які він зазнав внаслідок дій державного виконавця, які полягали у списанні коштів державної допомоги на утримання дитини в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором боржника [PERSON] . Отже, позов [PERSON] слід задовольнити частково, стягнувши з Державного бюджету України на його користь у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 13090 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 грн. Суд вважає, що відшкодування [PERSON] завданої матеріальної та моральної шкоди є достатнім та ефективним способом захисту його прав, а тому необхідності в окремому визнанні дій державного виконавця протиправними немає. Водночас суд вважає такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги третьої особи [PERSON] в частині стягнення на його користь компенсації через підвищення прожиткового мінімуму для дітей у розмірі 638 грн. 27 коп., інфляційних втрат у сумі 909 грн. 06 коп. та трьох процентів річних у сумі 420 грн. 68 коп. Суд виходить з того, що у спірних правовідносинах державна виконавча служба є відповідальною за свої дії чи бездіяльність у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Положеннями статей 1173 та 1174 ЦК України не передбачено відшкодування державою інфляційних втрат та інших компенсацій від знецінення грошових коштів. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. В даному державна виконавча служба виступала суб`єктом примусового стягнення коштів за виконавчим документом, а не боржником у грошовому зобов`язанні, тому правові підстави для стягнення з держави вищевказаних сум відсутні. Щодо позову [PERSON] , то суд вважає, що у зв`язку з частковим задоволення позову третьої особи [PERSON] , який на час пред`явлення позивачем позову досяг повноліття, позов [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, яку з урахуванням заяви від 15.01.2024 він просив стягнути в розмірі 22664 грн., задоволенню не підлягає, оскільки в судовому засіданні встановлено, що стягнуті державним виконавцем грошові кошти становили державну допомогу на дитину [PERSON] , [INFO] , тобто належали саме останньому. Отже, суд вважає, що стягненням таких коштів у рахунок погашення боргу [PERSON] особисто останньому будь-яка шкода не завдана. Завдання позивачу [PERSON] діями державного виконавця моральної шкоди суд вважає не доведеним. Само по собі вчинення державним виконавцем дій, направлених на виконання судового рішення, не є підставою для відшкодування моральної шкоди. На переконання суду, той факт, що позивач мав право розпорядження в інтересах неповнолітньої дитини грошовими коштами, на які державним виконавцем звернуто стягнення, не свідчить про завдання йому моральної шкоди. Тим більше, що грошові кошти були стягнуті державним виконавцем на погашення боргів самого позивача. Останній дії державного виконавця щодо звернення у вересні 2022 року стягнення на грошові кошти допомоги на дитину в порядку, визначеному законодавством, не оскаржував, вимог про повернення йому списаних із рахунку коштів у межах виконавчого провадження не заявляв. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] про відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

Outcome: partial