Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-11 00:00:00

У листопаді 2023 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначає, що їй, на підставі договору купівлі-продажу, належить житловий будинок, що знаходиться у [ADDRESS] . На даний час у вказаному житлі значаться зареєстрованими сини позивачки [PERSON] та [PERSON] . Відповідачі у домоволодінні не проживають, перебувають за кордоном, прибути для зняття з реєстрації не мають можливості. В зв`язку з вищезазначеним, відповідачка просить визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені в порядку ст.ст. 128, 130 ЦПК України. Представником позивача подано заяву про розгляд справи без участі представника позивача. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання розгляду справи по суті в порядку спрощеного провадження не з`явився, надіслав на адресу суду заяву, в якій визнав позов та просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання розгляду справи по суті в порядку спрощеного провадження не з`явився, надіслав на адресу суду заяву, в якій визнав позов та просив його задовольнити. Відповідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відтак, суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності сторін та їх представників. У відповідності до положень ст.ст. 223 ч. 4, 280-284 ЦПК України суд за згодою представника позивача вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Суд дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. У силу ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї та інших осіб. Права власника житлового приміщення також визначені ст. 150 ЖК Української РСР. Зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як встановлено судом, [PERSON] , являється власником житлового будинку [ADDRESS] . Дані відомості підтверджуються договором купівлі-продажу будинку від 23.05.2005 року, зареєстровано в реєстрі за № 962. Згідно витягу з Державного реєстру правочинів № 1022400 від 23.05.2005 року [PERSON] являється власником будинку [ADDRESS] . Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав, виданого КП «Ізяславське районне бюро технічної інвентаризації» № 31979694 від 09.11.2011 року за [PERSON] зареєстровано право власності на будинок [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності № 16921937 від 28.01.2014 року [PERSON] зареєструвала право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 06.12.2018 року [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб 10.02.2016 року (після шлюбу дружина змінила прізвище на « [PERSON] », актовий запис № 7). Згідно довідки Ізяславської міської ради Шепетівського району №2919/03-14 від 28.11.2023 року, [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Статтею 41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 317 ЦПК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з частиною першою статті 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, який на законній підставі набув право власності на житлове приміщення, зареєструвався в передбаченому законом порядку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час, будь-яким прийнятним для себе шляхом. Разом з тим, відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частин 1 та 4 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. До прийняття Закону України «Про свободу пересування», 2009 року, місце проживання та місце реєстрації особи визначалось крім цивільного кодексу також Положенням про паспортну службу органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 1994 року N 700, Тимчасовою інструкцією про порядок документування і прописки (реєстрації) громадян, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 3 лютого 1992 року. За змістом цих норм, до прийняття Закону України «Про свободу пересування», місцем проживання особи було їх місце реєстрації. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», яка містить визначення термінів застосованих у цьому законі, місце проживання це - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово. Реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Довідка про реєстрацію місця проживання - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи. Отже, за змістом цих термінів, місце реєстрації особи, яке підтверджене відповідною довідкою про реєстрацію, також є підтвердженням її первинного місця проживання якщо не буде встановлено, що особа постійно або тимчасово перебуває у іншому місці. Таке місце проживання підтверджується довідкою. Стаття 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Розглядаючи спір, суд повинен з`ясувати усі зазначені обставини справи відповідно до обґрунтування позову, зміст позовних вимог та зв`язок між обґрунтуванням, вимогою та вибраним способом захисту. Як визначено у Конвенції, кожен, чиї права та свободи порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту, суди мають визначити, чи є такий спосіб ефективним, вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та забезпечувати його поновлення, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі отримання відповідної компенсації (Постанова Великої палати Верховного Суду у справі №399/142/16). У випадках, коли закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу, особи, яка звернулась за захистом, суд , відповідно до вимоги викладеної у позові може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України у редакції з 15 грудня 2017 року), (Постанова Великої палати Верховного Суду України у справі № 570/3439/16). Разом з тим, якщо таке право або інтерес, можуть бути захищені лише певним способом, а той який обрав позивач може бути використаний для захисту інших прав, а не тих на захист яких звернувся позивач, суд визнає обраний спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. Визнаючи належність обраного способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу за захистом якого позивач звернувся до суду, вимога про захист права повинна відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у випадку неможливості гарантувати відшкодування (постанова Великої палати Верховного Суду України у справі за №331/6927/16). Розглядаючи справу та встановивши, що право позивачки було порушено, однак позивачка обрала спосіб захисту права, що не відновлює це порушене право, суди повинні захистити право найбільш наближеним до обраного позивачкою способу. Дана позиція узгоджується з правовим висновком викладеного у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 688/251/18, провадження № 1-2238св19. Позивачка заперечує щодо реєстрації відповідачів у належному йому житлі. Відповідачі добровільно не знімаються з реєстрації. Тим самим вони перешкоджають позивачці вільно користуватися та розпоряджатися належною їй власністю, оскільки їх формальна реєстрація в спірному домоволодінні надає їм статус користувачів житловим приміщенням з відповідними наслідками. Враховуючи встановлені обставини, суд вважає доведеним, що перебування відповідачів на реєстраційному обліку у житловому будинку, який належить [PERSON] , порушує його право вільно користуватись та розпоряджатися своїм майном. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачі, не проживаючи у спірному житловому будинку без поважних причин, втратили право користуватися даним жилим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: approved