Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-08 00:00:00

У липні 2022 року [PERSON] звернувся в суд із вказаною позовною заявою, в якій просить стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на його користь матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 46109 грн. 40 коп., та моральну шкоду в розмірі 20000 грн. 00 коп., судовий збір в розмірі 1984 грн. 80 коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 35000 грн. 00 коп. Позов мотивовано тим, що 08 лютого 2021 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля ВАЗ 21154 [NUMBER] , який належить позивачу, та автомобіля МАN, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Постановою Погребищенського районного суду Вінницької області від 01 червня 2022 року по справі № 143/221/21 винуватцем дорожньо-транспортної пригоди визнано [PERSON] . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Про настання страхового випадку було повідомлено ПАТ «НАЦІОНАЛЬНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ОРАНТА». Відповідно до Акту виконаних робіт за № 0087 від 18.05.2021 вартість ремонту пошкодженого автомобіля ВАЗ 21154, д.н.з. [NUMBER] , склала 46109 грн.40 коп. Крім того, позивач зазначає, що йому було спричинено моральну шкоду, яка полягає у моральних стражданнях з приводу пошкодження належного йому майна, а також у душевних стражданнях, перенесених під час дорожньо-транспортної пригоди. Ухвалою судді від 09.09.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої визначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін ( а.с. 26-27). 04.04.2023 ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача - адвоката Маліцького М.В. про заміну первісного відповідача [PERSON] належним відповідачем [PERSON] (а.с. 105-107). 04.04.2023 до канцелярії суду від позивача [PERSON] надійшла заява про забезпечення позову, в якій він просить суд вжити заходи щодо забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортний засіб, автомобіль МАN. модельTGX 18.480.2013 року випуску, дата реєстрації 17.07.2019 року, д.н.з. [NUMBER] , та заборонити іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаного автомобіля (а.с. 98), яку ухвалою суду від 07.04.2023 року було частково задоволено та заборонено [PERSON] та іншим особам вчиняти будь-які дії, пов`язані із відчуженням (переходом права власності) транспортного засобу - автомобіля МАN модель TGX 18.480, 2013 року випуску, зареєстрованого 17.07.2019 за [PERSON] в ТСЦ МВС № 0541, д.н.з. [NUMBER] (а.с. 108-111). 10.05.2023 року до канцелярії суду від позивача [PERSON] надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій він просить суд стягнути: -з ПАТ «НАЦІОНАЛЬНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ОРАНТА» на свою користь 245763 грн. 32 коп.; - стягнути із [PERSON] та [PERSON] на його користь матеріальну шкоду, яка складається з різниці між розміром матеріального збитку і страховою виплатою в сумі 199654 грн. 32 коп. (а с. 127-128), яку ухвалою суду від 14.06.2023 залишено без розгляду (а.с.160-161). У відзиві на позовну заяву представник відповідача [PERSON] - адвокат Гончарук Р.О. зазначає, що позов є безпідставним, необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає з огляду на те, що в матеріалах справи відсутні належні, допустимі, достатні та достовірні докази, які підтверджують порушення прав позивача відповідачем. Крім того, відповідачка [PERSON] вважає, що у неї відсутній обов`язок відшкодовувати позивачц будь- яку матеріальну та моральну шкоду (а.с. 137-138). 30.05.2023 року до канцелярії суду надійшли пояснення від ПАТ «НАЦІОНАЛЬНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ОРАНТА» на заяву позивача про збільшення позовних вимог, в яких представник Ольга Кучма заперечує вимоги вимог позивача до НАСК в повному обсязі та зазначає, що позивач із заявою про виплату страхового відшкодування до НАСК «ОРАНТА» не звертався, 10.02.2021 року отримано тільки повідомлення про ДТП з документами, на що НАСК «ОРАНТА» повідомила позивача листом від 20.04.2021 року № 09-02-22/1-04/3948 про необхідність надати заяву про страхове відшкодування та повідомлено про юридичні наслідки неподання заяви в річний строк (а.с. 146). 14.06.2023 ухвалою суду заяву позивача [PERSON] про збільшення позовних вимог від 10.05.2023 залишено без розгляду (а.с. 160-161). 22.11.2023 року представником позивача - адвокатом Маліцьким М.В. до канцелярії суду подано заяву про поновлення строку для подання заяви про збільшення позовних вимог та заяву про збільшення позовних вимог (а.с. 230-231), яку ухвалою суду від 22.11.2023 залишено без розгляду (а.с.233-235). Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Гончарук Р.О. в судове засідання не з`явились, натомість останній телефонограмою на адресу суду повідомив про неможливість з`явитись в судове засідання та просив розгляд справи відкласти на іншу дату (а.с. 246). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів - ПАТ «НАСК «ОРАНТА», будучи належним чином повідомленим по дату, час та місце розгляду справи, до суду свого представника не направила, причини його неявки суду не повідомила (а.с. 244). Заслухавши учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, встановивши суть спірних правовідносин, що склалися між сторонами, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи із наступного. Так, судом встановлено, що з постанови судді Погребищенського районного суду Вінницької області від 01.06.2022 року у справі №143/221/21 вбачається, що 08.02.2021 року о 19 год 30 хв. в м. Погребище по вул. Кравченка водій [PERSON] в порушення п.13.3 ПДР України, керуючи автомобілем МАN., д.н.з. [NUMBER] , не врахував дорожньої обстановки та скоїв зіткнення з автомобілем «ВАЗ 21154», д.н.з. [NUMBER] , в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Визнано [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та на підставі п. 7 ч. 1 ст. 124 КУпАП провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення. Також судом враховано, що постановою Погребищенського районного суду Вінницької області від 01.06.2022 року у справі №143/222/21 закрито провадження відносно іншого учасника ДТП- водія автомобіля «ВАЗ 21154», д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (а.с. 6. 7.). Постановою Вінницького апеляційного суду від 12.07.2022 року вищезазначену постанову суду було змінено та виключено з неї після слова «встановив» у наступному абзаці вираз «відповідно до протоколу серії ДПР18 №449788», в іншій частині залишено постанову Погребищенського районного суду Вінницької області від 01 червня 2022 року без змін (а.с. 8-9). [PERSON] відповідно до поліса № АР/0068127 12.05.2020 було застраховано цивільно - правову відповідальність власників наземних транспортних засобів. Строк дії з 00 год. 00 хв. 13.05.2020 року до 12.05.2021 року та укладено договір добровільного страхування водіїв від нещасних випадків при ДТП від 12.05.2020 року в страховій компанії «UPSK» (а.с. 4). ФОП [PERSON] на замовлення СК «ОРАНТА» складено Акт виконаних робіт № 0087 від 18.05.2021 року щодо автомобіля «ВАЗ 21154», д.н.з. [NUMBER] , на суму 46109 грн.40 коп. (а.с. 10). Із відповіді ПАТ НАСК «Оранта» від 22.05.2023 року №09-02-17/3558 слідує, що станом на 08.02.2021 року цивільно - правова відповідальність власника автомобіля МАN, д.н.з. [NUMBER] , була застрахована на підставі Договору обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 25.03.2020 року № АР/7640442 (а.с.149). 10.02.2021 року ПАТ НАСК «Оранта» було отримано повідомлення від [PERSON] про дорожньо - транспортну пригоду (а.с.147, 149). Також із вказаної вище відповіді ПАТ НАСК «Оранта» від 22.05.2023 року №09-02-17/3558 вбачається, що заява про страхове відшкодування від [PERSON] до ПАТ НАСК «Оранта» не надходила (а.с.149). Визначаючись із обґрунтованістю позовних вимог, суд виходить із того, що на час скоєння дорожньо - транспортної пригоди за участю транспортного засобу під керуванням позивача та транспортного засобу MAN TGX 18.480, державний номерний знак [NUMBER] , під керування [PERSON] цивільно - правова відповідальність власника останнього транспортного засобу була застрахована на підставі Договору обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 25.03.2020 року № АР/7640442. При цьому позивач, як потерпілий, звернувся до ПАТ НАСК «Оранта», як до страховика, із повідомленням про вказану дорожньо - транспортну пригоду, представники якого, в свою чергу, оглянули пошкоджений транспортний засіб. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування» (далі - Закон №85/96-ВР)). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України). Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі - Закон № 1961-IV). Згідно зі статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961 IV). Згідно із частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У пунктах 85, 86, 149 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 року у справі №147/66/17 сформульовано правовий висновок, який зводиться до того, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Проте, на час розгляду цієї справи в суді [PERSON] не звертався до страховика із заявою про страхове відшкодування та будь - яких позовних вимог до ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» не пред`являв, що позбавляє суд можливості визначити різницю між фактичним розміром завданої позивачеві шкоди і ймовірною сумою страхового відшкодування. Поряд із цим, судом встановлено, що відповідач [PERSON] під час скоєння дорожньо - транспортної пригоди керував транспортним засобом MAN TGX 18.480, державний номерний знак [NUMBER] , у зв`язку з виконанням своїх трудових обов`язків на підставі трудового договору, укладеного із СФГ «Зірка», що в сукупності підтверджується копією трудової книжки колгоспника серії [NUMBER] , копією посадової інструкції водія транспортних засобів від 01.04.2019 року, подорожнім листом вантажного автомобіля №47 від 07.02.2021 року, товарно - транспортною накладною №54 від 07.02.2021 року (ст.ст.190-201). Відповідно до частини другої статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Тобто нормами частини другої статті 1187 Цивільного кодексу України визначено особливого суб`єкта, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, яким є його законний володілець. Згідно із частиною першою статті 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі №426/16825/16-ц виснувано, що аналіз норм статей 1187 та 1172 Цивільного кодексу України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Вирішуючи питання щодо законного володільця означеного транспортного засобу на час виникнення дорожньо - транспортної пригоди, суд ураховує, що 09.01.2020 року між фізичною особою [PERSON] , як орендодавцем, та СФГ «Зірка», с. Малинки Погребищенського району Вінницької області, як орендарем, було укладено договір оренди автомобіля, згідно із яким орендодавець передав, а орендар прийняв в тимчасове володіння строком на 2 роки, зокрема, автомобіль MAN TGX 18.480, державний номерний знак [NUMBER] (а.с.186-188). Частинами першою, другою статті 799 ЦК України передбачено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Суд звертає увагу на ту обставину, що даний договір оренди укладений у простій письмовій формі та не був нотаріального посвідчений. Водночас, частина перша статті 283 Господарського кодексу України, яка регулює оренду майна у сфері господарювання, визначає, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності. При цьому вимоги щодо нотаріального посвідчення договорів оренди у сфері господарювання не передбачено. Згідно із частинами першою, другою статті 55 Господарського кодексу України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Суб`єктами господарювання є, зокрема, юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, а також громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці. У частині першій статті 58 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи ФОП у порядку, визначеному законом. Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що в господарському законодавстві юридична особа та ФОП охоплюються спільним поняттям «суб`єкт господарювання». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.06.2023 року у справі №125/1216/20 вказано, що для вирішення питання, чи підлягає договір найму (оренди) транспортного засобу, стороною якого є ФОП, нотаріальному посвідченню згідно із частиною другою статті 799 ЦК України, слід виходити не лише із суб`єктного складу відповідних правовідносин, важливим у цьому випадку є також зміст самих правовідносин (у цьому разі договірних відносин оренди транспортного засобу) та чи є такі відносини господарськими. Необхідним є встановлення правового статусу фізичної особи у цих правовідносинах - чи діє вона у власних інтересах, чи як суб`єкт господарювання, який орендує транспортний засіб з метою його використання у своїй господарській діяльності. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] зареєстрована як ФОП з 05.02.2003 року. При цьому одним із видів її економічної діяльності є надання в оренду вантажних автомобілів (а.с.214-218). Згідно із п.2.1 згаданого договору оренди автомобіля від 09.01.2020 року вантажний автомобіль, що орендується, буде використовуватися орендарем для перевезення вантажів в межах допустимих норм, обумовлених в технічній документації. В п.4.1 договору визначено, що орендна плата сплачується в безготівковому порядку на особовий рахунок орендодавця в установі банку не пізніше 25 числа після закінчення місяця. Відповідно до ч.1 ст.637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах 2, 3 ст.213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2018 року у справі №753/11000/14-ц. На переконання суду із буквального значення слів і понять, вжитих в договорі оренди автомобіля, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів (перший рівень тлумачення) та шляхом порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні (другий рівень тлумачення), не можливо встановити діяла [PERSON] при його укладанні як фізична особа, чи як суб`єкт господарювання. В той же час, здійснюючи тлумачення цього договору за третім рівнем, суд, виходячи із наведених вище обставин, вважає, що означений договір оренди транспортного засобу було вчинено [PERSON] з метою отримання прибутку, а отже, укладаючи цей правочин, вона діяла саме як суб`єкт господарювання безвідносно до того, чи міститься така вказівка у тексті договору, чи ні. Відтак, не можна вважати, що в цих договірних правовідносинах вона діяла як фізична особа. В свою чергу, СФГ «Зірка» уклало цей договір оренди також для використання транспортного засобу у своїй підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку. Отже, сутнісний зміст окреслених договірних відносин оренди транспортного засобу вочевидь свідчить про їх господарський характер. З огляду на викладене відсутні підстави для висновку про необхідність нотаріального посвідчення такого договору оренди відповідно до вимог частини другої статті 709 ЦК України. Зважаючи на викладене, законним володільцем транспортного засобу MAN TGX 18.480, державний номерний знак [NUMBER] , під час скоєння [PERSON] дорожньо - транспортної пригоди було СФГ «Зірка». Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц та від 15 травня 2019 року у справі №727/1561/16-ц. Зважаючи на викладене, належними відповідачами у розглядуваному спорі мають бути ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» та СФГ «Зірка», однак до них позовних вимог пред`явлено не було. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Оскільки у задоволенні позову слід відмовити, то судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правничу допомогу на підставі ч.1 ст.141, п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України необхідно залишити за позивачем. Відповідно до ч.9 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Разом із тим, з метою забезпечення в повній мірі реалізації сторонами своїх процесуальних прав, суд, виходячи із характеру спірних правовідносин та предмету спору, вважає передчасним вирішення питання про скасування вжитого заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на належний відповідачці [PERSON] транспортний засіб, та звертає увагу останньої на те, що після набрання рішенням суду законної сили вона не буде позбавлена можливості звернутися із відповідним клопотанням до суду на підставі ч.1 ст.158 ЦПК України.

Outcome: dismissed