Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-23 00:00:00

В вересні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою, посилаючись на наступні обставини. 09.08.1999 року позивач в шлюбі з відповідачем придбав двокімнатну квартиру [ADDRESS] за договором купівлі-продажу квартири від 09.08.1999 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-3000, посвідченого державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори Дворко Т. Г. 04.12.2018 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі № 357/12149/18 шлюб між сторонами розірвано. 10.05.2023 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області прийняв рішення у справі № 357/3767/23, яким визнав спільною суміжною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 09.08.1999 року, посвідченого державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори Дворко Т. Г. Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Рішення набрало законної сили - 13.06.2023 року. Згідно довідки КП КОР «Київське обласне бюро технічної інвентаризації» № БЦ1451 від 26.05.2023 року загальна площа житлової квартири [ADDRESS] змінилась з 47,90 м2 на 47,2 м2, житлова площа змінилася з 27,8 м2 на 26,70 м2 за рахунок уточнення розмірів та арефметичної помилки. За даними технічного паспорту з реєстраційним номером Т101: 8932-6049-3868-3937 від 23.05.2023 року, що складений КП КОР «Київське обласне бюро технічної інвентаризації» житлової квартира [ADDRESS] , загальною площею 47,2 кв.м. складається з: коридору, площею 8,2 кв.м., ванної кімнати, площею 2,8 кв.м., туалету, площею 1,0 кв.м., кухні, площею 7,3 кв.м., житлової кімнати, площею 14,6 кв.м., житлової кімнати, площею 12,1 кв.м., балкону, площею 1,2 кв.м. За Позивачем зареєстровано право власності на 1/2 двокімнатної квартири [ADDRESS] , що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 344210588 від 25.08.2023 року. Позивач з 10.08.1999 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але з жовтня 2018 року в даній квартирі не проживає, а всією квартирою користувалася [PERSON] , але будь-якого відшкодування Позивачу не сплачує. Після реєстрації Позивачем прав в Державному реєстрі прав на нерухоме майно в розмірі 1/2 двокімнатної квартири [ADDRESS] на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області № 357/3767/23 від 10.05.2023 року, Позивач звернувся до Відповідача з пропозицією про встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] , шляхом виділення Позивачу житлової кімнати, площею 12,1 кв. м. з балконом, площею 1,2 кв. м., що розташований поряд з кімнатою. Всього: 12,1 кв.м. + 1,2 кв.м. - 13,3 кв.м. Відповідач на вищевказану пропозицію Позивача повідомила, що не бажає встановлювати порядок користування квартирою [ADDRESS] . Тобто, Позивач та Відповідач не досягли згоди щодо порядку користування двокімнатною квартирою [ADDRESS] . Двокімнатну квартиру [ADDRESS] не можливо переобладнати в два ізольовані жилі приміщення з самостійними виходами. За таких обставин, Позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав з позовною заявою про встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] . Тому, просив суд встановити порядок користування приміщеннями квартири [ADDRESS] , а саме: виділити у користування [PERSON] : ізольовану кімнату, площею 12,1 кв.м. (за планом 6) з балконом, площею 1,2 кв.м., що розташований поряд з житловою кімнатою, площею 12,1 кв.м., виділити у користування [PERSON] : ізольовану кімнату, площею 14,6 кв.м. (за планом 5), залишити в спільному користуванні співвласників [PERSON] та [PERSON] підсобні приміщення: коридор, площею 8,2 кв.м. (за планом 1), ванну кімнату, площею 2.8 кв.м. (за планом 2), туалет, площею 1,0 кв.м. (за планом 3), кухню, площею 7,3 кв.м. (за планом 4) та стягнути з Відповідача на користь Позивача судові витрати ( а. с. 1-3 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.09.2023 року ( а. с. 23 ) головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та матеріали передані для розгляду. За відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу ( ч. 1 ст. 187 ЦПК України ). Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи. 12 вересня 2023 року здійснено запити стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача ( а. с. 28 ). 06 жовтня 2023 року за вх. № 44018 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформацію про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача ( а. с. 29 ). З отриманої інформації вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 10.08.1999 року. Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання ( перебування ) фізичної особи - відповідача. Враховуючи перебування головуючого судді у даній справі в нарадчій кімнаті в колегії по кримінальній справі з 11.010.2023 року по 01.11.2023 року ( а. с. 30 ), то відомості про реєстрацію місця проживання відповідача, які надійшли до суду з відділу обліку та моніторингу ЦМУ ДМС в Києві та Київській області були передані канцелярією та отриманні суддею 01.11.2023 року після виходу з нарадчої кімнати. Ухвалою судді від 02 листопада 2023 року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі на 16.11.2023 року ( а. с. 31-32 ). 28 листопада 2023 року за вх. № 53465 судом отримано відзив на позовну заяву, в якому відповідач [PERSON] просила в задоволенні позову [PERSON] до неї про встановлення порядку користування квартирою відмовити та стягнути з позивача на її користь судові витрати за надання правової допомоги в розмірі 5000 грн. ( а. с. 40-42 ). 12 грудня 2023 року за вх. № 56719 судом отримано від представника позивача відповідь на відзив ( а. с. 48-49 ), а 22 грудня 2023 року за вх. № 59070 отримано від відповідача заперечення ( а. с. 56-57 ). Ухвалою суду від 26 грудня 2023 року закрито підготовче засідання у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 24.01.2024 року ( а. с. 59-60 ). В судовому засіданні позивач та його представник, кожний окремо, підтримали позовні вимоги, надали пояснення аналогічні викладеним в позові, просили задовольнити вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, просила відмовити позивачу в його задоволенні. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 09.08.1999 року позивач перебуваючи в шлюбі з відповідачем придбав двокімнатну квартиру [ADDRESS] за договором купівлі-продажу квартири від 09.08.1999 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-3000, посвідченого державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори Дворко Т. Г. ( а. с. 10 ). Встановлено та не спресовано сторонами по справі, що 04.12.2018 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі № 357/12149/18 шлюб між ними розірвано. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 травня 2023 року у справі № 357/3767/23, визнано спільною суміжною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 09.08.1999 року, посвідченого державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори Дворко Т.Г. та визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ( а. с. 11-14 ). Вказане вище рішення суду набрало законної сили - 13.06.2023 року. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно довідки КП КОР «Київське обласне бюро технічної інвентаризації» № БЦ1451 від 26.05.2023 року, загальна площа житлової квартири [ADDRESS] змінилась з 47,90 м2 на 47,2 м2, житлова площа змінилася з 27,8 м2 на 26,70 м2 за рахунок уточнення розмірів та арефметичної помилки ( а. с. 15 ). За даними технічного паспорту з реєстраційним номером Т101:8932-6049-3868-3937 від 23.05.2023 року, що складений КП КОР «Київське обласне бюро технічної інвентаризації» житлової квартира [ADDRESS] , загальною площею 47,2 кв.м. складається з: коридору, площею 8,2 кв.м., ванної кімнати, площею 2,8 кв.м., туалету, площею 1,0 кв.м., кухні, площею 7,3 кв.м., житлової кімнати, площею 14,6 кв.м., житлової кімнати, площею 12,1 кв.м., балкону, площею 1,2 кв.м. ( а. с. 16-17 ). З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованого 25.08.2023 року, за [PERSON] та [PERSON] зареєстровано по 1/2 частини двокімнатної квартири [ADDRESS] ( а. с. 18 ). З паспортних даних позивача вбачається, що останній зареєстрований у вищевказаній квартирі з 10.08.1999 року ( а. с. 5-7 ). Оскільки відповідач [PERSON] відмовилася на пропозицію позивача про встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] , а вказану квартиру не можливо переобладнати в два ізольовані жилі приміщення з самостійними виходами, позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав з позовною заявою про встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] . Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Так, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і мають право розпоряджатись цією власністю на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 р. у справі № 6-1500цс15 зазначено, що згідно зі ст. 358 ЦК України первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 3 жовтня 2018 р. у справі № 363/928/16, від 26 травня 2021 р. у справі № 750/11539/18, від 12 серпня 2021 р. у справі № 644/5579/19, від 8 вересня 2021 р. у справі № 761/44705/19, від 15 вересня 2021 р. у справі № 719/637/20. Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991 року "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" якщо виділ частки квартири в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (в т.ч. кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. За положенням ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі. Отже, при встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири), виходячи з його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування будинком (квартирою) з виділенням конкретних приміщень, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року в справі № 6-79цс14. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Як встановлено під час розгляду справи, між сторонами по справі відсутня домовленість у врегулюванні відносин між ними стосовно порядку користування спільним майном, тому у відповідності до вимог ст. 358 ЦК України, такий порядок користування може встановити суд. Згідно наявного в матеріалах справи технічного паспорту ( а. с. 16-17 ), квартира [ADDRESS] має дві ізольовані кімнати, площею 12,1 кв.м. та 14,6 кв.м. Тобто, технічно є можливість виділити в користування позивачу кімнату, площею 12,1 кв.м., а відповідачу 14,6 кв.м, про що просив позивач звертаючись до суду з вказаною позовною заявою. До того ж, не було спростовано, а навпаки підтверджено з боку відповідача у відзиві на позовну заяву, що остання користується кімнатою, площею 14,6 кв.м. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В свою чергу, не заслуговують на увагу доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, що відсутній предмет спору, оскільки відповідач, як зазначено у відзиву на позовну заяву категорично заперечує проти такого варіанту користування квартирою, який запропонований у позові позивачем, останній наполягав на своїх вимогах, що свідчить про відсутність між сторонами домовленості стосовно порядку користування спільним майном. Не заслуговують на увагу і доводи відповідача у відзиві на позовну заяву, в якій остання наголошувала на тому, що згідно копії технічного паспорту на квартиру, виготовленого 23.05.2023 року, ізольована кімната, площею 12,1 кв.м. не має виходу на балкон, площею 1,2 кв.м., вхід на балкон з кімнати, площею 14,6 кв.м., виходячи з наступного. Так, в судовому засіданні було досліджено технічний паспорт, який виготовлений 23.05.2023 року ( а. с. 16-17 ) та технічний паспорт, виготовлений 18.12.1993 року ( а. с. 50-51 ), який був при придбанні квартири позивачем у 1999 році. При дослідженні вказаних технічних паспортів, судом достеменно було з`ясовано та встановлено, що існує технічна можливість зробити вихід з ізольованої кімнати, площею 12,1 кв.м. на балкон, площею 1,2 кв.м., оскільки при придбанні квартири такий вихід був, але після ремонту, проведений позивачем, вихід з кімнати, площею 12,1 кв.м. на балкон було закладено та здійснено такий вихід з кімнати, площею 14,6 кв.м. Тому, з урахуванням наведеного, суд погоджується з доводами позивача в частині запропонованого останнім порядку користування квартирою [ADDRESS] . В свою чергу, обставин неможливості визначення порядку користування квартирою, згідно з варіантом, запропонованим позивачем, судом не встановлено. Такий порядок користування квартирою не порушує прав іншого співвласника. Водночас, з боку відповідача не було запропоновано інших варіантів порядку користування спірною квартирою, як і не заявлялося клопотання про призначення відповідної експертизи. Встановлюючи порядок користування спірним житлом та виділяючи у користування [PERSON] ізольовану кімнату, площею 12.1 кв.м. ( за планом 6 ) з балконом, площею 1,2 кв.м., що розташована поряд з житловою кімнатою, площею 12.1 кв.м., а [PERSON] ізольовану кімнату, площею 14,6 кв.м ( за планом 5 ), при цьому, залишивши в спільному користуванні коридор, площею 8,2 кв.м. ( за планом 1), ванну кімнату, площею 2,8 кв.м. ( за планом 2 ), туалет, площею 1,0 кв.м. ( за планом 3 ), кухню, площею 7,3 кв.м. ( за планом 4 ), судом також враховано, що такий порядок відповідає допустимим розмірам житлової площі на кожну особу та не призведе до погіршення житлових умов цих осіб, а також буде збережено цільове призначення квартири. Окрім цього, враховано судом і склад сім`ї сторін, відсутність між ними родинних зв`язків, взаємовідносини та наявність у квартирі двох ізольованих жилих кімнат. Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 06 лютого 2023 року у справі № 607/22941/21 (провадження № 61-12444св22 ). До того ж, встановлення вищевказаного прядку користування вищевказаною квартирою, такий порядок жодним чином не порушує права відповідача, в користування якої передається кімната, площа якої є більшою ніж площа, що припадає в користування позивачу. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі,

Outcome: partial