Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-08 00:00:00

Позивач - орган опіки та піклування Рава-Руської міської ради Львівського району Львівської області звернувся в суд із позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на дитину з підстав зазначених у позові. Просить суд: - позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно її малолітнього сина [PERSON] [INFO] ; - стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь її малолітнього сина [PERSON] [INFO] аліменти щомісячно на користь опікуна (піклувальника), батьків, вихователів, прийомних батьків або державного дитячого закладу (в залежності від форми влаштування дитини) на утримання сина, починаючи з дати подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття; - судові витрати у повному розмірі покласти на Відповідача. 19.09.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі Підготовче судове засідання призначено на 12.10.2023 року. Представник позивача - орган опіки та піклування Рава-Руської міської ради Львівського району Львівської області в судове засідання не прибув, однак 09.01.2024 року надав на адресу суду заяву з проханням слухати справу у його відсутності. Позовні вимоги підтримав, з підстав зазначених у позові. Просить позов задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибула, хоча про дату, час та місце проведення такого була повідомлена належним чином, а саме за зареєстрованою адресою місця її проживання та реєстрації та додатково шляхом оголошення на офіційному вебсайті Судової влади України. Від неї не надходило на адресу суду жодних клопотань, заяв про відкладення судових засідань, відзиву на позовну заяву. Також нею не подавалися на адресу суду клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження з викликом учасників справи. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Ч. 1 ст. 280 ЦПК України встановлено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як відповідач, яка належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання за зареєстрованою адресою місця проживання та додатково шляхом оголошення на офіційному вебсайті судової влади, не з`явилася в судове засідання без повідомлення причин , що згідно ч. 3 ст. 131 ЦПК України вважається неявкою без поважних причин, не подала відзив , суд приходить до висновку про можливість розгляду справи без участі відповідача та про постановлення заочного рішення у справі. Дослідивши усі матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Щодо позовних вимог позивача про позбавлення батьківських прав відповідача щодо її малолітнього сина - [PERSON] [INFO] , суд приходить до наступного висновку. Як вбачається із змісту Постанови Пленум Верховного Суду України в пунктах 15 та 16 Постанови № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" суд роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Судом встановлено, що малолітній [PERSON] , [INFO] являється сином відповідачки [PERSON] , що стверджується копією свідоцтва про його народження (а.с. 22). Як встановлено, гр. [PERSON] не одружена, є одинокою матір`ю, яка не працює і зарекомендувала себе тільки з негативної сторони. Адміністрацією КНП ЛОР «ЛОДКЛ «ОХМАТДИТ» листом від 06.06.2022 року № 588 повідомлено службу у справах дітей Рава-Руської міської ради про те, що в закладі охорони здоров`я перебуває дитина, хлопчик, [INFO] , прізвище матері « [PERSON] », яка проживає за адресою с. Річки, Львівського району, Львівської області, будь-яка інша інформація, яка б ідентифікувала особу дитини невідома. Мати дитини на зв`язок із закладом не виходить. Після проведеної профілактичної роботи спеціалістами служби, громадянка [PERSON] зареєструвала народження дитини та одночасно подала заяву до органу опіки та піклування Рава-Руської міської ради з проханням влаштувати сина - [PERSON] в будинок дитини, у зв`язку з важким матеріальним становищем, зобов`язалася відвідувати його і тримати з ним постійний контакт, що видно з копії її листа за вх. № 507/10-54 від 07.06.2022 року (а.с.9). Згідно з рішенням виконавчого комітету Рава-Руської міської ради Львівського району Львівської області №235 від 23.06.2022 року (а.с. 17) дитина - [PERSON] влаштований на повне державне забезпечення в КЗ Львівської обласної ради «Будинок дитини № 1 для дітей з ураженням центральної нервової системи та порушенням психіки» (КНП Львівської обласної ради «Львівський обласний спеціалізований будинок дитини «Любисток»), де і перебуває по даний час. З відповідей, наданих КНП Львівської обласної ради «Львівський обласний спеціалізований будинок дитини «Любисток» на запит служби у справах дітей Рава-Руської міської ради від 17.01.2023 р. № 32 та 05.07.2023 р. № 242 вбачається, що мати дитини [PERSON] відвідувала сина двічі: 07.07.2022 року та 27.07.2022 року. Станом здоров`я, фізичним та розумовим розвитком сина ні в усній, ні в письмовій формі не цікавилася, матеріальної чи фінансової допомоги на утримання дитини не надавала, що вбачається з їх копій (а.с.16-17). Згідно з характеристикою від 11.07.2023р. № 656, наданої виконавчим комітетом Рава-Руської міської ради на гр. [PERSON] скарг з боку сусідів та жителів села не надходило, за час проживання порушень громадського порядку не спостерігалось. Відповідно до довідки з місця проживання та склад сім`ї від 11.07.2023р. № 655, наданої виконавчим комітетом Рава-Руської міської ради (а.с. 12) вбачається, що за вищевказаною адресою зареєстровано 11 осіб. Загальна площа будинку становить 72 кв.м., житлова - 36 кв.м., власник будинку [PERSON] . Службою у справах дітей обстежено умови проживання сім`ї [PERSON] , що видно з копій актів обстеження від 30.05.2022 р., 09.02.2023р. та 10.07.2023 р. (а.с.9-10). Встановлено, що фактично за вищевказаною адресою проживає 9 осіб, умови проживання добрі, є побутові зручності, для виховання та розвитку дітей створені належні умови. Гр. [PERSON] офіційно не працевлаштована, періодично їздить на заробітки в Польщу, житла у власності немає, на даний час не одружена, має на утриманні двоє старших дітей ( [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ), які на час її відсутності залишаються під наглядом бабусі - гр. [PERSON] . З бесід, проведених з гр. [PERSON] вбачається, що їй не під силу самостійно забезпечувати трьох малолітніх дітей. Гр. [PERSON] на телефонні дзвінки працівників служби у справах дітей Рава-Руської міської ради відповідає не завжди, рекомендації виконує неохоче. Неодноразово обіцяла прийти на бесіду, однак жодного разу не прийшла. Служба у справах дітей Рава-Руської міської ради двічі зверталася до ВП №2 ЛРУП №1 ГУНП у Львівській області щодо притягнення матері до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, що видно з копій листів від 07.02.2023р №33/02-07 та 06.07.2023р. №180/02-07 (а.с.13-14). Судом встановлено, що проводилась профілактична робота щодо повернення дитини у сім`ю, однак гр. [PERSON] не виявляє бажання забирати дитину із закладу, мотивуючи тим, що не має фінансової можливості та підтримки родини. Питання про неналежне виконання батьківських обов`язків матір`ю дитини розглядалося на засіданнях комісії з питань захисту прав дитини Рава-Руської міської ради двічі: 12.06.2023року та 06.07.2023 року. Гр. [PERSON] було належним чином повідомлено про час і місце засідання, однак вона не з`являлася, хоча попередньо обіцяла прибути. Мобільний телефон під час другого засідання комісії вимкнула. Члени комісії прийшли до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] . Висновок органу опіки та піклування Рава-Руської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав громадянки [PERSON] [INFO] відносно дитини [PERSON] , [INFO] , був затверджений рішенням виконавчого комітету Рава-Руської міської ради № 211 від 27 липня 2023 року «Про затвердження висновку про доцільність позбавлення батьківських прав», що видно з їх копій в матеріалах справи. Тобто [PERSON] свідомо ухилиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не відвідує сина у Будинку дитини, однак свідомо цим нехтує, не має жодного бажання виховувати свого сина та піклуватися про нього. Своє рішення залишити новонароджену дитину в закладі гр. [PERSON] мотивує скрутним матеріальним становищем та неспроможністю самостійно утримувати трьох дітей. Враховуючи вищевикладене рішення та висновок, а також інші докази в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що відповідач неналежно виконує обов`язки, покладені на неї чинним законодавством України та ухиляється від їх виконання. Відповідач не вчинила будь-які передбачені законом, вимоги та пропозиції, щодо вирішення питання про повернення дитини на виховання, що доводить абсолютне нерозуміння загальноприйнятих норм, в тому числі ігнорування виконання прямого обов`язку матері. Інформації, що відповідач працевлаштована, на час перебування справи на розгляді, у суду не має. Із здобутої судом інформації можна ствердити, що неналежне виконання відповідачем батьківських обов`язків є прямими та свідомими їх діями, в тому числі факти способу її життя, мають негативний вплив на дитину. Суд приходить до висновку, що вищевикладена інформація є прямим та важливим доказом, що характеризує певним чином відповідача та тривале і систематичне невиконання нею обов`язків, як матері щодо її дитини. Дитина перебуває у КНП Львівської обласної ради «Львівський обласний спеціалізований будинок дитини «Любисток» по даний час, отже фактично позбавлена батьківської уваги та турботи, оскільки продовжує перебувати поза сімейним оточенням. Відповідач не займається її вихованням та ухиляється від виконання своїх обов`язків. Сам факт не відвідування нею сина, не зацікавлення нею, де така перебуває, доводить відсутність інтересу з боку відповідача, який суд розцінює, як розуміння відповідальності передбаченої законом, а саме можливе позбавлення батьківських прав. Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у міжнародному праві та національному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони й піклування і допомогу, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Суд звертає увагу на те, що відповідач не має жодних намірів забрати дитину на виховання та не зверталася з цього приводу у встановленому законом порядку до будь- яких із суб`єктів соціальної роботи. Враховуючи вказану інформацію та загальний аналіз обставин виконання батьківських обов`язків у виконавчого комітету Рава-Руської міської ради були всі законні та правові підстави на прийняття рішення та висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки [PERSON] відносно її малолітнього сина [PERSON] . На даний час дитина потребує належної батьківської опіки, а дії відповідачки не дають підстав вважати про наявність об`єктивних причин, які унеможливили б дбати про неї, належно виховувати, забезпечувати фізичний та розумовий розвиток, таким чином дитина потребує захисту з боку органу опіки та піклування. Доказів надання будь-якої матеріальної, фінансової чи натуральної допомоги для дитини від відповідача не має, з чого суд робить висновок про те, що жодних витрат на дитину вона не несе, звідки вбачається повне не бажання цікавитись нею у будь-якій формі. Відповідно ст.ст. 11, 12, 15 та Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, а батьки, які проживають окремо зобов`язані брати участь у їх вихованні. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального розвитку дитини її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення. Вихованням сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватись на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови національних, історичних і культурних цінностей, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Згідно до Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 20 від 19.12.2008 р. - ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно ч. 1 ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно ст. 5 Сімейного кодексу України - держава охороняє сім`ю, та бере під свою охорону кожну дитину сироту і дитину, позбавлену батьківського піклування. В ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України зазначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. П. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України передбачено, що мати батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року ратифікованою постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. В контексті пункту 2 ст. 8 Конвенції про права дитини, ЄСПЛ наголосив, що в усіх випадках основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. Згідно ч. 1 ст. 9 Конвенції, визначення компетентними органами, що розлучення дитини з батьками необхідне застосовувати в якнайкращих інтересах дитини може бути необхідне у випадку, коли батьки не піклуються про дитину. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» (заява від 07 грудня 2006 року N931111/04) наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по- перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Стаття 8 Конвенції включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов`язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов`язаних із обов`язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім`ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23 вересня 1994 року та у справі «Фуска проти Румунії» від 13 липня 2010 року). Крім того, таке спілкування, а також його характер та обсяг обумовлюють обставинами кожної справи та повинні визначатися з урахуванням основних інтересів дитини. Незважаючи на те, що національні органи влади зобов`язані максимально сприяти такій взаємодії, будь-який обов`язок застосування примусу з цих питань має бути обмежено, оскільки мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам за статтею 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Йохансен проти Норвегії» від 07 серпня 1996 року). Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельно оцінювати низку факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (п.79 рішення ЄСПЛ від 1січня 2008 року у справі «Кірнс проти Франції» заява №35991/04 - Kearns v. France) В основу правової позиції слід керуватись положеннями Конвенції про права дитини (в якій реалізовано принцип домінанту інтересів дитини над усіма іншими), ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, з урахуванням встановлених обставин справи, зокрема, стабільності та матеріальної забезпеченості. В контексті пункту 2 ст. 8 Конвенції про права дитини, ЄСПЛ наголосив, що в усіх випадках основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини, звертаємо увагу суду, що в даному конкретному випадку питання захисту права та законного інтересу полягає у не можливості реалізовувати свої права та законні інтереси будучи без батьків та законного представника. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що похідним від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання є, та у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Також суд враховує положення Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблелею ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ конвенцію про захист прав і основоположних свобод та практику Європейського суду як джерело права Статтею ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Згідно ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. У зв"язку із вищенаведеним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно її малолітнього сина [PERSON] [INFO] підлягають до задоволення. Щодо позовних вимог позивача про стягнення аліментів з відповідача на користь її її малолітнього сина [PERSON] [INFO] у зазначеному у позові розмірі, суд приходить до наступного висновку. Зідповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів- передбачені ст. 182 СКУ, ч. 2 якої зазначає, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку доходу матері, батька, яка буде стягуватися на дитину, визначається судом. За рішенням суду кошти на утримання дитини - аліменти, присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Ст. 184 Сімейного кодексу України передбачена можливість визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів на дитину має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку для дитини. Оскільки інформації, що відповідач працює та має офіційний дохід у суду немає, а відтак може мати мінливий дохід чи нерегулярний, тому суд вважає за доцільне стягувати з відповідача аліменти у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до досягнення сином повноліття починаючи з 24.08.2023 року (часу подачі позову до суду). Заявлені позовні вимоги ґрунтуються на встановлених обставинах, що доказуються письмовими доказами, на які позивач посилається, як на підтвердження своїх позовних вимог, відповідно до Цивільно процесуального кодексу України та Сімейного кодексу України і вказаної постанови. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи по суті. Позивачем надані допустимі, достовірні та достатні докази, які доводять підставність позовних вимог їх належність, і такими, що безпосередньо стосуються предмету доказування, а від так стороною позивача виконано обов`язок доказування відповідно до ст. 81 УПК України. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях чи на невстановлених обставинах. Обставини, на які позивач посилається, підтверджені письмовими доказами та матеріалами справи. Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які будуть досліджені в судовому засіданні. Відповідно до п. 14 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» заяви, апеляційні та касаційні скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб у разі, якщо представництво їх інтересів у суді відповідно до закону або міжнародного договору, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, здійснюють Міністерство юстиції України, суб`єкти надання безоплатної вторинної правової допомоги та/або органи опіки та піклування або служби у справах дітей - судовий збір не стягується. Ч. 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. А тому, суд прийшов до висновку, що з відповідача в користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі по 2147грн. 20 коп.. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Outcome: approved