Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до Кіцманського районного суду Чернівецької області з вказаним вище позовом, відповідно до кінцевої редакції якого, просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі на суму 38030,01 грн., невиплачену щорічну відпустку за 16 календарних днів 7\~477,32 грн, середній заробіток за весь період невидачі трудової книжки, час вимушеного прогулу, затримки розрахунку з виплати заробітної плати за період з 01.02.2023 по 15.08.2023 67\~276,27 грн, грошову компенсацію за невикористані 4 календарні дні щорічної основної відпустки 1\~922,19 грн, компенсацію за 10 календарних днів додаткової відпустки працівнику, яка має дітей віком до 14 років 4\~805,46 грн, всього на загальну суму 223\~807,52 грн з урахуванням несплачених податків. Крім того, просить стягнути моральну шкоду на суму 10\~000 грн та судові витрати. На обґрунтування\~вимог позивач\~посилався на\~те,\~що в\~період з 27 квітня 2022 року по 01 лютого 2023 року вона працювала на посаді бухгалтера, пізніше в.о. бухгалтера в ДП «Неполоковецький комбінат хлібопродуктів» за сумісництвом (за основною посадою була прийнята на посаду в ТОВ «Дебет Кредит Груп»). 31січня 2023 року [PERSON] подала заяву про звільнення із займаної посади у зв`язку із необхідністю догляду за дитиною, яка не досягла 14 річного віку. Однак, на порушення ст. 116 КЗпП України при звільненні їй не були виплачені всі належні суми, відтак, станом на час подачі позову відповідач має перед нею вказану вище заборгованість. Звертає увагу, що згідно із ст.233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання нею письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні (стаття 116). Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2" до\~30.06.2023, строки, передбачені ст. 233\~КЗпП, зупинені, тобто продовжуються на строк дії такого карантину (постанова №383). Відповідно до п. 1 гл. XIX «Прикінцеві положення»\~КЗпП під час дії карантину, встановленого Кабміном з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19),\~строки, визначені ст. 233\~КЗпП, продовжуються на строк дії такого карантину. Отже, поки карантин триває, тримісячний строк, встановлений ст. 233\~КЗпП для звернення за стягненням зарплати, не сплив, і його відлік почнеться з дня, наступного за днем закінчення / скасування карантину, тобто з 01.07.2023. Оскільки, Позивач до даного часу не отримала наказ про звільнення та письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні, відповідно порушення її права триває по даний час і позов поданий без пропуску строку на звернення до суду. Посилається на те, що несвоєчасне отримання заробітної плати та не проведення повного розрахунку з [PERSON] , в порядку та в строки, визначені трудовим законодавством, призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, вона є одинокою матір`ю і її діти на тривалий час залишилася без засобів для існування. Наразі позивачці необхідно докласти максимум зусиль для організації свого життя, яке існувало до звільнення, відновити наявність постійного заробітку для матеріального забезпечення себе та дітей у зв`язку із чим просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10\~000,00 грн. Зазначає, що орієнтовний розрахунок судових витрати на правову допомогу складає 20\~000грн., яку просить також стягнути з відповідача. Ухвалою суду від 26.07.2023 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та надано відповідачу строк на подання відзиву на позов. Відповідачу направлено копію позовної заяви з додатками до неї разом із ухвалою про відкриття провадження у справі та встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. З боку відповідача до суду у встановлений законом строк відзив відповідно до вимог\~ст. 178 ЦПК України\~і всі докази, що підтверджують заперечення проти позову, не надіслано, зустрічний позов не пред`явлено. Судові засідання неодноразово відкладалися за клопотанням обох сторін з метою врегулювання спору. Адвокатка Дороган І.Г. та позивачка у судове засідання 19.12.2023 з`явилися та підтримали позов повністю. Представник відповідача Кошман О.В. в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи містися його заява про визнання позовних вимог. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. На підставі наданих доказів, судом встановлено, що позивачка з 27.04.2022 по 01.02.2023 перебувала у трудових відносинах з ДП «Неполоківецьке КХП». З копії заяви про звільнення позивачки слідує, що нею 31.01.2023 подано заяву про звільнення до ДП «Неполоківецьке КХП», однак станом на 16.02.2023 їй не вручено копію наказу про звільнення, не надано розрахункові документи та не здійснено виплату належних сум заробітної плати, тому вона повторно подає заяву про звільнення та просить звільнити її із займаної посади. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами, [PERSON] звільнена з ДП «Неполоківецьке КХП» 01.02.2023, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру фізичних осіб-платників про суми виплачених доходів та утриманих податків отриманих в електронному виді 17.05.2023 (а.с.79-80). На момент звернення до суду [PERSON] копію наказу про звільнення не отримала, роботодавець у день звільнення розрахунок не провів. Крім того, ухвалами суду від 26.07.2023 та від 07.12.2023 у справі № 718/2546/23 від ДП «Неполоківецьке\~КХП» витребовувалася інформація про суми нарахованої позивачу за час роботи заробітної плати, відпускних та інших виплат, а також інформація про кошти, які виплачені при звільненні, однак ухвали залишилися невиконаними. У порядку досудового врегулювання спору 08.02.2023 представником позивача адвокаткою Поляк М.В. направлено відповідачу адвокатський запит щодо отримання інформації, а саме: належним чином засвідченої копії наказу про звільнення [PERSON] , інформацію про нараховані та виплачені суми при звільненні та докази проведення з нею розрахунків у строки, визначені ст.116 КЗпП (а.с.15-17), однак відповіді від підприємства не надійшло. Стаття 43\~Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці»). Частиною 1 ст.\~47\~КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Відповідно до ст.\~115\~КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективним органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічне положення закріплене у ст. 24 Закону України "Про оплату праці". Частиною 2 статті 233\~КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до даних платіжно-розрахункової відомості з працівниками за 2022-2023 роки по ДП «Неполоківецьке КХП» остання виплата (нарахування) [PERSON] заробітної плати відбулася у вересні 2022 в розмірі 12\~075 грн. Заборгованість відповідача по виплаті заробітної плати позивачці за період жовтень грудень 2022 та січень 2023, з урахування виплат боргу по заробітній платі складає 38\~030,01грн. З огляду на викладене, суд вважає, що сума заборгованості з заробітної плати у розмірі 38\~030,01 грн., невиплаченої позивачці, підлягає стягненню з відповідача, оскільки відповідач не надав суду доказів на підтвердження факту здійснення розрахунку з позивачем за нараховану, але невиплачену заробітну плату. Щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до частини першої статті 83\~КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Відповідно до наданого розрахунку, який міститься в платіжно-розрахунковій відомості з працівниками за 2022-2023 роки по ДП «Неполоківецьке КХП», сума відпускних при звільненні [PERSON] за період роботи на підприємстві, з 27.04.2022 по 01.02.2023 становить 14\~204,97 грн. (невиплачена щорічна відпустка за 16 календарних днів 7477,32 грн., грошова компенсація за 4 календарні дні щорічної відпустки 1922,19 грн. та грошова компенсація за 10 календарних днів додаткової відпустки працівнику, який має дітей, на суму 4805,46 грн.). Жодних заперечень відповідач щодо розміру компенсації за невикористану відпустку та неоплачену щорічну відпустку не надав, тому позов у цій частині підлягає задоволенню в повному обсязі. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне. У положеннях статей 117, 235\~КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за один і той же період після звільнення найманого працівника, оскільки такий період починається днем звільнення, який є і днем остаточного розрахунку відповідно до статті 116\~КЗпП України і закінчується або днем поновлення на роботі, або днем фактичного розрахунку. Тобто [PERSON] просить стягнути середній заробіток за один період у подвійному розмірі, що не відповідає змісту КЗпП України, який не передбачає можливість стягнення подвійного заробітку. У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі\~№ 6-2912 цс 16 зроблено правовий висновок про те, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування, тому застосуванню підлягає положення тієї норми, яка регулює більш тривале порушення трудових прав позивача. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 758/14834/15-ц (провадження № 61-18501св19), від 19 серпня 2020 року у справі № 761/36549/18-ц (провадження № 61-4174св20) . Окрім того, податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення, та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів (постанова Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі № 359/10023/16-ц). В останній редакції позовних вимог (заява про уточнення позовних вимог від 11.09.2023) позивачка просила стягнути з відповідача середній заробіток за весь період невидачі трудової книжки, час вимушеного прогулу, затримки розрахунку з виплати заробітної плати за період з 01.02.2023 по 15.08.2023, при цьому дату закінчення періоду у дебатах зменшила до 25.07.2023 дня звернення до суду з цим позовом. Тобто, позивачка просить суд притягнути відповідача як її роботодавця до двох видів відповідальності у виді стягнення середнього заробітку, передбачених ст.ст. 117, 235 КЗпП України. Разом з цим, оскільки з 10 червня 2021 року почав діяти Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» від 05.02.2021 № 1217- IX, який передбачає впровадження обліку трудової діяльності працівника в електронній формі та який скасовує матеріальну відповідальність роботодавця за невидачу трудової книжки, але відповідні зміни до Інструкції внесені не були, тобто існує колізія чи конфлікт між нормами КЗпП України та Інструкцією, і пріоритет в застосуванні мають саме норми Кодексу України (в даному випадку КЗпП), як основного акту трудового законодавства, з огляду на правову позицію, викладену у Рішенні Конституційного Суду України, згідно з якою конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному (абзац п`ятий пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 жовтня 1997 року № 4-зп). Враховуючи те, що законодавцем скасовано відповідальність роботодавця за невидачу трудової книжки то така вимога позивача позбавлена правового обґрунтування. Водночас у день звільнення позивача 01.02.2023 відповідач був зобов`язаний видати наказ про його звільнення, чого наразі не зробив і що фактично визнав у заяві від 18.12.2023, тому вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі ч.5 ст. 235 КзПП є обґрунтованою. І середній заробіток за цей період становить 83 522,82 грн. (16704,55*6 = 83522.82). Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. Статтею 237-1\~КЗпП України визначено, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до статті 237-1\~КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03.10.2018 р. по справі № 510/1782/13-ц та інших постановах у справах відповідної категорії. Обґрунтовуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивачка зазначила, що внаслідок протиправних дій відповідача, які полягають у невчасні виплаті заробітної плати, а також непроведення відповідного розрахунку під час звільнення, їй було завдано маральну шкоду, оскільки [PERSON] є одинокою матір`ю і її діти на тривалий час залишилися без достатніх засобів для проживання. Крім того, позивачка змушена була докласти максимум зусиль для організації свого життя, яке існувало до звільнення, відновити наявність постійного заробітку для матеріального забезпечення своєї сім?ї. Судом встановлено, що відповідачем було порушено трудове законодавство, а саме: не вчасно сплачено заробітну плату позивачу за жовтень-грудень 2022 та січень 2023, не здійснено виплату відпускних, також не проведено розрахунок з позивачкою в день звільнення. Отже, сам факт порушення законного трудового права позивачки свідчить про заподіяння моральних страждань, втрати позивачем нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки такий спосіб захисту цивільних прав як компенсація моральної (немайнової) шкоди не повинен стати засобом безпідставного збагачення потерпілої особи, розмір присудженої до відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен вести до збагачення потерпілого за рахунок винного. Вирішуючи питання щодо розміру грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер та тривалість порушення відповідачем прав позивача, що об`єктивно ставить його в скрутне матеріальне становище, ступінь тяжкості заподіяних внаслідок несвоєчасного розрахунку при звільненні, байдуже ставлення до порушення та його наслідків з боку відповідача, інші обставини, які мають істотне значення, а також вимоги розумності і справедливості, суд вважає за можливе позов в цій частині задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача у рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000 грн. Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із вимог ст. 137 ЦПК України. Згідно п. 1 ч. 3\~ст. 133 ЦПК України\~до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч. 2, 3\~ст. 137 ЦПК України\~за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно із ч. 4\~ст. 137 ЦПК України\~розмір витрат на оплату послуг адвокат має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Крім того, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Судом встановлено, що відповідно до договору № 40 про надання юридичної (правничої) допомоги від 01.06.2023, [PERSON] уповноважила адвокатку Дороган І.Г. на представництво у суді. З розрахунку витрат часу на виконання договору № 40 від 01.06.2023 слідує, що час, витрачений на консультацію клієнта, вивчення судової практики, підготовку заяви про збільшення позовних вимог, участь у судових засіданнях, адвокат Дороган І.Г. оцінила на суму 20\~000 грн. Відповідно до ст. 141 Цивільно-процесуального кодексу України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Досліджуючи надані представником відповідача докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, співмірність із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); часом, витраченим адвокатом на прибуття до суду; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи - суд дійшов висновку, що наданих доказів достатньо для компенсації відповідачем позивачу розміру витрат на правничу допомогу та факту надання адвокатом професійної правничої допомоги у цій справі в розмірі 20 000 грн., тобто клопотання підлягає задоволенню. При цьому клопотання відповідача про зменшення таких витрат суду не подано, а позов відповідачем визнано. Відповідно до вимог ст.\~141\~ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір за розгляд позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки її виплати та моральної шкоди у розмірі. При цьому, сплачений судовий збір у розмірі 2684 грн. за позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди підлягає розподілу пропорційно до розміру задоволеної судом вимоги (5000 грн.), що становить 50% від позовної вимоги позивачки (10000 грн.) та становить 1342 грн. і ця сума підлягає стягненню з відповідача. Окрім того, з відповідача підлягає стягненню сплачений позивачкою судовий збір у розмірі 1073,60 грн. за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073, 60 грн. за розгляд позовної вимоги про стягнення заробітної плати, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial