Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-16 00:00:00

17.05.2023\~р.\~ [PERSON] \~звернулася до\~ [PERSON] \~з позовом\~про визнання\~об`єктом спільної\~сумісної власності\~подружжя автомобільмарки AUDI A4, 1997 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . В порядку розподілу майна подружжя визнати право власності, виділивши у власність [PERSON] автомобільмарки AUDI A4, 1997 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , вартістю 137184, 92 грн. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] в\~якості компенсації\~вартість \~частки [PERSON] \~у спільному\~сумісному майні\~подружжя,\~а саме:\~автомобільмарки AUDI A4, 1997 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , у розмірі 68592, 46 грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що спірний автомобіль було придбано у період перебування позивача з відповідачем у шлюбі у 2016 році. Автомобіль було придбано за спільні кошти. Ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 13.06.2023 р. відкрито провадження у справі та справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 10.07.2023 р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач не заперечує проти того, що автомобіль є спільною сумісною власністю, однак не погоджується з визначеним експертом розміром його вартості. Відтак у відзиві відповідач заявив клопотання про призначення експертизи. Ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 23.08.2023 р. призначено у даній справі судову автотоварознавчу експертизу. На вирішення експертизи експертам поставлено наступне питання: 1. Яка дійсна ринкова вартість автомобіля легкового марки\~AUDI\~A4,\~1997\~року випуску,\~номер шасі\~(кузова,\~рами)\~ [NUMBER] ,\~реєстраційний номер\~ [NUMBER] на момент проведення експертизи? Зупинено провадження у справі на час проведення експертизи. 06.12.2023 р. до суду надійшов висновок експерта, зареєстрований за вх. № 4091/23. Ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 14.12.2023 р. поновлено провадження у справі. У судовому засіданні 17.01.2024 р. позивач погодилась з останнім висновком експерта, датованим 30.11.2023 р., та відмовилась від частини позовних вимог про стягнення компенсації, що становлять різницю з сумою, зазначеною у позові. Відповідач у судовому засіданні 17.01.2024 р. позовні вимоги, за виключенням тих, від яких попередньо відмовилась позивач, визнав у повному обсязі. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, зареєстрована 22.12.2023 р. за вх. № 4316/23, у якій також зазначено про згоду з вартістю автомобіля, визначеною експертом, у розмірі 95875, 00 грн. Заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Як свідчать матеріали справи, у період з 2010 до 2022 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та під час шлюбу ними було придбано автомобіль марки AUDI A4, 1997 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Вказані обставини не заперечуються жодною із сторін справи, а тому не досліджуються судом в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Згідно висновку експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи від 30.11.2023 р. № 2813/23-24 ринкова вартість автомобіля марки «AUDI A4», державний реєстраційний № [NUMBER] , 1997 року виготовлення на час проведення огляду 23.11.2023 р., складає 95875, 00 грн (а. с. 75 87). Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зважає на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За положеннями ч. 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Таким чином,\~суд приходить\~до висновку,\~що в\~силу вимог\~вищепроцитованих норм\~автомобільмарки AUDI A4, 1997 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , є спільною сумісною власністю подружжя, що не заперечується відповідачем. Оскільки автомобіль є неподільною річчю, він має бути присуджений одному з подружжя. Відповідач не висловив зауважень щодо бажання позивача залишити автомобіль відповідачу. При цьому, позивач у позовній заяві та судовому засіданні задекларувала свою згоду на отримання компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності. Щодо попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду суд зважає на таке. У пунктах 44, 45 постанови від 08.02.2022 р. (справа № 209/3085/20) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Інакше кажучи, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. За таких умов, суд не вбачає перешкод для задоволення позовних вимог за відсутності внесення відповідачем грошової суми на депозитний рахунок суду. При цьому, суд звертає увагу на ту обставину, що позивач просила стягнути на її користь компенсацію у розмірі 68592, 46 грн, в той час як вартості автомобіля складає 95875, 00 грн/2=47937, 50 грн. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Так у судовому засіданні позивач відмовилась від частини позовних вимог щодо стягнення з відповідача компенсації за вартості автомобіля на суму 68592, 46 грн-47937, 50 грн=20654, 96 грн, що становить 69, 89 % від первісно заявленої суми. Відповідач визнав позовні вимоги повністю в решті позовних вимог. За таких обставин, позов підлягає задоволенню повністю. Судові витрати у даній справі складаються з: 1073, 60 грн судового збору за подання позовної заяви, 7000, 00 грн понесених витрат на правову допомогу (відповідно до прибуткового касового ордера № 255 від 17.05.2023 р.). Згідно ч. 3 ст. 142 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача. Суд звертає увагу на ту обставину, що відмова позивача від частини позовних вимог не вплинула на розмір сплаченого нею судового збору, оскільки такий розмір є мінімальним і підлягає сплаті при поданні позовної заяви в межах вимог, що залишились. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. За таких обставин з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 50% сплаченого судового збору у розмірі 536, 80 грн, а решта поверненню позивачу з Державного бюджету України. Зважаючи на те, що частка позовних вимог після відмови позивача від їх частини складає 69, 89 %, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 4892, 30 грн. В той же час, у судовому засіданні 17.01.2024 р. позивач відмовилась від стягнення з відповідача половини витрат на правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За таких обставин, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3500, 00 грн. Витрати на проведення у даній справі експертизи за ініціативою позивача суд при обрахунку судових витрат до уваги не приймає, оскільки висновок експерта у справі не досліджувався та не враховувався при прийнятті рішення. Витрати на проведення у даній справі експертизи за клопотанням відповідача розподілу не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved