Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-09 00:00:00

03 листопада 2023 року представник позивача, адвокат Деречина О.В., звернулася до суду з позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання житлового будинку [ADDRESS] особистою приватною власністю дружини, [PERSON] , [INFO] . В обґрунтуванні позову посилається на те, що 27 вересня 1975 року сторони у справі зареєстрували шлюб. 20 грудня 1996 року позивачці видано свідоцтво про розірвання шлюбу між нею та [PERSON] 06 жовтня 1995 року позивачкою за особисті кошти було придбано житловий будинок [ADDRESS] . Кошти для купівлі житлового будинку позивачкою отримано від її матері [PERSON] , в результаті продажу матір`ю житлового будинку в Житомирській області. Вказаний житловий будинок був придбаний не в інтересах сім`ї, а для матері позивачки в якому вона проживала по день своєї смерті. Після розірвання шлюбу з відповідачем у 1996 році сторони не вчиняли дій стосовно поділу майна подружжя та спору між ними немає щодо джерела походження майна. Позивач зазначає, що через особисті бачення відповідача вона не може отримати від колишнього чоловіка згоду на відчуження вказаного житлового будинку, даний спір не можливо вирішити в позасудовому порядку, тому змушена звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 16 листопада 2023 року вирішено відкрити провадження у справі, справу розглядати у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження, відповідачу надано строк для подання відзиву на позов. Ухвалою від 30 листопада 2023 року вказану справу прийнято до свого провадження головуючим суддею Андріяновою С.М., у зв`язку зі звільненням у відставку судді [PERSON] . Відповідач не скористався своїм процесуальним правом передбаченим ст.178 ЦПК України, відзив до суду не подав. Проте, 04 грудня 2023 року [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить суд ухвалити відповідне рішення. Позивач в судове засідання не з`явилася. 10 січня 2024 року представник позивача, адвокат Деричина О.В., подала до суду заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Виходячи зі змісту ч.ч.1, 4 ст.206 Цивільного процесуального кодексу України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Дослідивши письмові докази у справі, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 27 вересня 1975 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу Серії [NUMBER] .(а.с.10) З копії свідоцтва про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розрізано, про що 26 липня 1996 року зроблено відповідний запис № 92.(а.с.11) Відповідно до свідоцтва про одруження [NUMBER] , 23 січня 1998 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , прізвище позивачки після одруження змінено на «Перекрест». (а.с.12) Згідно договору від 06 жовтня 1995 року, посвідченого старшим державним нотаріусом Світловодської міської державної нотаріальної контори Москаленко Н.І. реєстровий № 1-4124, [PERSON] придбала будинок з прилеглими надвірними будівлями по [ADDRESS] .(а.с.13.14) Відповідно до витягу № 308 від 01 вересня 2023 року відповідачка [PERSON] з 12 вересня 1997 року зареєстрована по [ADDRESS] .(а.с.16). Тобто, позивач на час купівлі спірного житлового будинку, перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем у справі. Згідно з\~ст. 316 ЦК України правом\~власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до п. 1 розділу\~VII «Прикінцевих положень» СК України, зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст. 58\~Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Отже, до спірних правовідносин, ураховуючи зазначені правові норми, порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися за нормами КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна. Відповідно до статті 13\~КпШС України\~(який діяв на час спірних правовідносин) права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Статтею 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі\~ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. У п. 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Зазначені вище норми закону, а також встановлені судом факти, насамперед, проживання сторін по справі у зареєстрованому шлюбі та введені спільного сімейного бюджету в період купівлі об`єкту нерухомості, свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна правова позиція викладена у\~постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17,\~постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 11 лютого 2022 року у справі № 504/1126/19 та в\~постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 22 січня 2020 року у справі № 771/2302/18. Постановою Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №711/2302/18 (провадження №61-13953св19, придбання майна хоча й у шлюб, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 4ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1-3\~ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, встановлені обставини справи, а також те, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку, що будинок [ADDRESS] є особистою приватною власністю позивачки [PERSON] , у зв`язку з чим позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. В зв`язку з тим, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то у відповідності до ч.1 ст.142 ЦПК України, суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову та стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 536 грн. 80 коп.

Outcome: approved