Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-07 00:00:00

У листопаді 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . Як підставу позову зазначила, що вона є основним квартиронаймачем та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . На підставі рішення виконавчого комітету Галицької міської ради їй видано ордер на житлове приміщення за вказаною адресою. Ордер видано на її сім`ю, яка складалась із чотирьох чоловік: [PERSON] , її син [PERSON] , син [PERSON] , та донька [PERSON] . Син [PERSON] ( [PERSON] ) помер [INFO] . Донька [PERSON] після одруження змінила прізвище на [PERSON] 23.02.2023 виконавчим комітетом Галицької міської ради їй видано ордер нап вказане житлове приміщення на трьох чоловік: на неї, її сина [PERSON] , та на доньку [PERSON] .. За цією адресою також зареєстровані: її дорослі діти, внучка [PERSON] та колишня невістка [PERSON] , яка у вказаному житлі не проживає з жовтня 2014 року. Рішенням Галицького районного суду шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Ще у жовтні 2014 року остання з дітьми переїхала проживати окремо, а саме за адресою: [ADDRESS] . Тобто, з цього часу відповідач витрат з утримання квартири та оплати комунальних послуг не несе, квартирою не цікавиться, особистих речей у квартири її не має. Порзивач вважає, що формальна реєстрація місця проживання відповідача за вищевказаною адресою порушує її права як основного квартиронаймача, суперечить моральним засадам суспільства та ставить її у скрутне матеріальне становище, оскільки змушена сплачувати додаткові суми комунальних платежів, та не в змозі скористатись своїм правом на житлові субсидії. Перешкод у користуванні жилим приміщенням відповідачу ніхто не чинить. Вона добровільно визначила собі інше місце проживання та спірним жилим приміщенням не користується з 2014 року без поважних причин. 11.10.2023 судом направлявся запит щодо підтвердження місця реєстрації відповідача. В. Відповідь на запит до суду надійшла 18.10.2023. Ухвалою суду від 19.10.2023 провадження по справі відкрито і справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Станом на 15.11.2023 відзив на позов від відповідача до суду не надійшов. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, наполягали на задоволенні позову, не заперечували проти ухвалення судом заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце судового засідання повідомлена належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення, яке особа отримала особисто. Треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились, надіславши на адресу суду заяви про розгляд справи без їх участі, підтримують позовні вимоги. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. ст. 280-282 ЦПК України. Перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні докази, вислухавши позицію позивача, заслухавши свідка, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Ст. 41 Конституцією та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р., у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р., у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Зі змісту статті 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. У відповідності до вимог ст. ст. 316, 328 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що вона є подругою доньки позивача, тому часто приходила на квартиру за адресою, де проживає позивач. Їй відомо, що відповідач проживала за адресою позивача спільно з дітьми, однак у 2014 році вона залишила цю квартиру та виїхала із неї. Зі змісту ордеру на жиле приміщення № 711, яке видане виконавчим комітетом Галицької міської ради на ім`я [PERSON] вбачається, що вказаний ордер виданий на сім`ю, яка складалась із чотирьох чоловік: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а. с. 7). Згідно свідоцтву серії [NUMBER] [PERSON] змінив прізвище на [PERSON] (а. с. 8). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Галицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а. с. 9). Заочним рішенням Галицького районного суду від 30.11.2015 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а. с. 10). Відповідно до ордера на жиле приміщення № 1757, яке видане виконавчим комітетом Галицької міської ради 23.02.2023 на ім`я [PERSON] вбачається, що вказаний ордер виданий на сім`ю, яка складалась із трьох чоловік: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а. с. 11). Згідно актам обстеження житлово-побутових умов в квартирі за адресою: [ADDRESS] від 16.01.2017, 24.03.2023,06.10.2023 [PERSON] зареєстрована за вищевказаною адресою, однак не проживає протягом дев`яти років. Виїхала в жовтні 2014 році з речами (а. с. 12-13,15). Витягом за № 609 щодо зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 28.09.2023 підтверджено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а. с. 16). Частиною 1 статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з частиною 4 статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині 2 статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Позивач є основним квартиронаймачем спірної квартири, де зареєстрована відповідач, яка не є власником нерухомого майна. Предметом позову є визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом у зв`язку з не проживанням в ній з 2014 року. Отже, на встановлені правовідносини поширюються норми статей 64, 156 ЖК України, статті 405 ЦК України. Відповідно до статті 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, тільки наявність перешкод у користуванні житлом з боку його власника унеможливлює визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Викладене узгоджується з постановою Верховного Суду № 621/795/17 від 27.12.2018) Наявність таких перешкод судом не встановлено. З огляду на викладене вище, суд вважає, що є правові підстави для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved