Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-14 00:00:00

До суду надійшла позовна заява [PERSON] до Департаменту патрульної поліції про стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача 34000,00 грн. моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності та судових витрат у виді витрат на надання правничої допомоги в розмірі 3500 грн.. В обґрунтування своїх вимог зазначено про те, що 20.10.2021 працівниками патрульної поліції відносно позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ № 288380 за ч. 1 ст. 130 КУпАП. 22.11.2021 на підставі зазначеного протоколу відповідно до постанови Хортицького районного суду м.Запоріжжя у справі № 337/6192/21 позивача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000,00 грн. та позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік. Далі в позові зазначено, що постанову Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22.11.2021 позивачем було оскаржено в апеляційному порядку. Відповідно до постанови Запорізького апеляційного суду від 28.07.2022 постанову Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22.11.2022 скасовано та постановлено нову, якою провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, тобто за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Таким чином, позивач вважає, що судом встановлено безпідставність обвинувачення його як водія у порушенні Правил дорожнього руху та КУпАП. Останнє, на переконання позивача, свідчить про незаконність дій співробітника патрульної поліції, який склав протокол про адміністративне правопорушення. Внаслідок цих дій позивачу була завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що, перебуваючи під судом протягом більше ніж восьми місяців, позивач був вимушений шукати захисника для захисту своїх прав та законних інтересів в суді, витрачати на це грошові кошти, відвідувати судові засідання, вимагати законного розгляду справи безстороннім судом. Звичний устрій життя позивача був порушений, постійна нервова напруга у зв`язку з перебуванням його справи в суді не надавала позивачу можливості проживати у звичному для себе темпі протягом усього судового розгляду. У результаті незаконного складання щодо нього протоколу про адміністративне правопорушення позивач міг втратити велику суму коштів. Будучи незаконно обвинуваченим у вчиненні правопорушення, позивач тяжко це переживав, він постійно перебував у постійній нервовій напрузі, не міг належним чином виконувати роботу. Додатково його пригнічувало формулювання самого обвинувачення щодо його «неадекватної поведінки», яке він вважав явно невиправданим та образливим. Відтак, посилаючись на положення ст. ст. 23, 1166, 1167, 1173, 1174 ЦК України, судовому практику з аналогічних справ щодо застосування приписів Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», позивач вважав, що має право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 34 000,00 грн.. Ухвалою суду від 27.10.2023 було відкрите провадження у справі, визначено її розгляд в порядку загального позовного провадження, сторонам наданий час для надання письмових заяв по суті справи та з процесуальних питань. 16.11.2023 до суду надійшов письмовий відзив Департаменту патрульної поліції із запереченнями проти позову (а.с.19-25). Суть заперечень відповідача зводиться до того, що протокол про адміністративне правопорушення, не є індивідуально-правовим актом суб`єкта владних повноважень, безпосередньо не тягне виникнення у особи прав, обов`язків, чи відповідальності, в даному випадку був складений належною службовою особою в межах її повноважень, і позивачем не наведено доказів незаконності дій працівника поліції при цьому. Позивач не був притягнутий до адміністративної відповідальності, не зазнав жодних заходів державного примусу, не був підданий адміністративному стягненню. При цьому сам факт закриття провадження за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення не тягне обов`язкового наслідку цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дія чи бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. Крім іншого, відповідач послався на правову позиції другої судової палати КЦС ВС у справі № 312/262/18. Крім того, відповідач посилався на те, що він не є органом, що проводить оперативно-розшукову діяльність, не є органом досудового розслідування, прокуратури чи суду, і тому положення відповідного закону, як і положення ст. 1176 ЦК України, не можуть бути застосовані до спірних відносин, в тому числі при визначенні розміру компенсації моральної шкоди. Водночас вважали, що позивач не навів і не надав жодного доказу як незаконності дій щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення, так і розміру моральної шкоди у розмірі, заявленому позивачем. Також зазначили про необхідність залучення відповідачем Державної казначейської служби. При цьому виказали незгоду з визначеним розміром витрат на правову допомогу, вважали його неспівмірним зі складністю даної справи та просили врахувати, що представник позивача приймав участь не в одній схожій справі та для нього це є вже сталою практикою. На підставі цього відповідач просив відмовити у позові. Відповідно до ухвали суду від 20.11.2023 підготовче провадження у справі було закрите, і справу було призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, пославшись на факти і норми права, викладені в позовній заяві. Представник відповідача Назаренко М.М. в судовому засіданні вважав, що підстав для задоволення позовних вимог немає, просив відмовити у задоволенні позову з тих аргументів, які викладені у відзиві на позов. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце його проведення був повідомлений належним чином, заяв чи клопотань про його відкладення суду не надав. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши відповідні норми матеріального і процесуального права, суд прийшов до такого. Обставини, встановлені судом. Судом встановлено, що 20.10.2021 старшим інспектором ВБДР УПП в Запорізькій області ДПП старшим лейтенантом поліції був складений протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ № 288380, із ствердженням про те, що [PERSON] 20.10.2021 о 12 год. 21 хв. у м. Запоріжжя по вул. Хортицьке шосе будинок № 6, керував автомобілем Renault Kangoo, державний номер [NUMBER] з явними ознаками наркотичного сп`яніння (виражене тремтіння пальців рук, зіниці очей, які не реагують на світло, поведінка, що не відповідає обстановці. Від проходження медичного огляду на стан сп`яніння (наркотичного) у встановленому законодавством порядку відмовився. Велась непереривна відеозйомка на бодікамеру № [NUMBER] . В діях [PERSON] інспектор патрульної поліції вбачав ознаки порушення п. 2.5 Правил дорожнього руху, відповідальність за що передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП. В подальшому, постановою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22.11.2021 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000,00 грн. та позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік. Надалі, відповідно до постанови Запорізького апеляційного суду від 28.07.2022 постанову Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22.11.2021 скасовано та постановлено нову, якою провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, тобто за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Висновки суду щодо наявності факту незаконного притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Конституційний Суд України у рішенні від 27 жовтня 1999 року №9-рп/99 у справі за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України щодо офіційного тлумачення положень частини третьої статті 80 Конституції України (справа про депутатську недоторканність) зазначив, що поняття «притягнення до кримінальної відповідальності» не тотожне поняттю «кримінальна відповідальність», як і поняття «притягнення до юридичної відповідальності» не ідентичне поняттю «юридична відповідальність». Норми Конституції України, зокрема, містять терміни: «за віддання і виконання явно злочинного розпорядження чи наказу настає юридична відповідальність» (частина друга статті 60); «ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення» та «юридична відповідальність особи має індивідуальний характер» (стаття 61); «особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом» (частина перша статті 63), «незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності» (частина друга статті 68); «за посягання на честь і гідність Президента України винні особи притягаються до відповідальності на підставі закону» (частина друга статті 105); «за неповагу до суду і судді винні особи притягаються до юридичної відповідальності» (частина п`ята статті 129). У контексті змісту положень названих статей Конституції України терміни «притягнення до юридичної відповідальності» та «юридична відповідальність» розмежовуються. Ґрунтуючись на наведених правових позиціях КСУ, КАС ВС, вирішуючи питання про момент притягнення особи до адміністративної відповідальності, у постанові № 824/1164/18-а, зазначив про таке. Статтею 254 КУпАП передбачено, що про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності. Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності. Протокол не складається у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу. Відповідно до статті 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються, зокрема, відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності(у разі її виявлення); пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності. У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання. При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі. Крім того, статтею 268 КУпАП регламентовані права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. З системного аналізу наведених правових норм КУпАП слід дійти висновку про те, що притягнення до адміністративної відповідальності починається з моменту складання протоколу та його пред`явлення особі, яка притягається до адміністративної відповідальності. Прийняття ж постанови за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення є вирішенням такої справи по суті, яка передбачає встановлення наявності складу адміністративного правопорушення або його відсутності та, відповідно, застосування санкції, закриття справи, що відповідає положенням статті 284 КУпАП. Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду, завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема закриття справи про адміністративне правопорушення. Стаття 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачає перелік випадків, коли громадянинові відшкодовуються (повертаються), у тому числі, заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, може свідчити про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Аналогічні правові висновки викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18), а також у постановах Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18), від 22 липня 2020 року у справі № 303/7352/18 (провадження № 61-20524св19) та від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21). У постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі №953/6561/20 (провадження№ 61-922св21) зазначено, що: «у справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом». Постановою Запорізького апеляційного суду від 28 липня 2022 року у справі № 337/6192/21 справу про адміністративне правопорушення щодо притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Відповідно до частин другої, третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розрахунковою величиною для визначення розміру відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом є мінімальний розмір заробітної плати. Викладене дає підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлено у 2023 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 01 січня - 6 700,00 грн. Притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності відбулось 22.11.2021, рішення про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення ухвалено 28.07.2022, строк перебування останнього під судом (строк, протягом якого [PERSON] був підданий адміністративній відповідальності) станом на час прийняття Запорізьким апеляційним судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо нього за ч. 1 ст. 130 КУпАП, становить 8 місяців та 6 днів. Ураховуючи вимоги статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», мінімальний розмір моральної шкоди, що гарантований державою, становить 54 896,77 грн. (6700х8+6700/31х6). Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 15 березня 2023 року у справі № 754/204/21 (провадження № 61-1246св23). Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18). З огляду на зазначене, суд не погоджується з доводами Департаменту патрульної поліції, які викладені у відзиві на позовну заяву, а саме щодо відсутності підстав для стягнення відшкодування моральної школи та недоведеності її спричинення. Разом з тим, у своєму позові позивач визначився з розміром відшкодування саме в 34 000,00 грн.. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. При цьому факти підстави позову, які підведені під гіпотезу певної норми матеріального права, вказують на юридичну природу спірних правовідносин, що являються предметом позову. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з положеннями статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд зауважує, що з урахуванням принципу диспозитивності (стаття 13 ЦПК України) суд не може вийти за межі позовних вимог, самостійно визначати предмет та зміст позову. Принцип стабільності є визначальним щодо можливості виходу за межі позовних вимог. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом не може виходити за межі цих вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Представник позивача під час підготовчого засідання заяви про збільшення розміру позовних вимог не надавав. Застосування принципу jura novit curia («суд знає закони»). Суд, в даному випадку вважає, що беззастережне застосування належного способу захисту за принципом «суд знає закони» несе ризик порушення іншого принципу - рівності сторін. Процесуальне ж законодавство не регулює питання виникнення в рішенні іншого предмета позову, який не заявлявся в процесі. А відповідач має мати право на заперечення проти застосованого судом способу захисту до прийняття рішення у справі. Відповідно до постанови від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 Велика Палата ВС пояснила, що принцип jura novit curia зобов`язує суд самостійно перевірити доводи сторін під час розгляду справи. З`ясувавши ж, що сторона чи інший учасник процесу, обґрунтовуючи свої вимоги або заперечення, послались на неналежні норми права, суд самостійно кваліфікує? спірні відносини та прийняти рішення на основі правильних норм матеріального і процесуального права, тобто застосовує положення, які дійсно регулюють відповідні ?правовідносини. Таким чином, принцип jura novit curia, з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації. В розглядуваній справі представником позивача та позивачем обрані належні норми права та вірно кваліфіковані спірні правовідносини. Тому, суд, вважає, що визначаючи розмір своїх позовних вимог нижче передбаченого законодавством мінімуму позивачем та його представником зазначені обставини були враховані. За таких обставин, суд, враховуючи положення ст. ст. 4, 12, 13 ЦПК України, вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги саме в тому розмірі, який визначений у позові. Посилання Департаменту патрульної поліції у відзиві на те, що він є неналежним відповідачем, тому існує необхідність залучення у справу органу казначейської службу не заслуговують на увагу з огляду на таке. У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22); від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункт 4.20); від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 33), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (пункт 22), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (пункт 35)). У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоби заявити відповідний позов до Держави України, не є обов`язковою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 30)). Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 44), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (пункт 64), від 11 листопада 2020 року у справі № 9901/845/18 (пункт 38), від 9 грудня 2020 року у справі № 9901/613/18 (пункт 79)). Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів позовної заяви та наявність передбачених законом підстав для її задоволення шляхом стягнення за рахунок коштів Державного бюджету України на користь [PERSON] у рахунок відшкодування моральної шкоди грошових коштів в розмірі 34 000,00 грн. При зверненні до суду з позовом представником позивача наводився орієнтовний розрахунок витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3500 грн.. В судовому засіданні представником позивача було зазначено, що ним буде надано відповідний детальний розрахунок таких витрат в порядку, передбаченому ч. 8 ст. 141 ЦПК України. В силу положень п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір за даними позовом не справляється, а тому розподілу між сторонами не підлягає.

Outcome: approved