Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якому просить розірвати шлюб з останньою, зареєстрований 27.08.1988 Великощимельською сільською радою Щорського району Чернігівської області. Позов обґрунтований тим, що сторони перебувають в шлюбі з 27.08.1988 року, від якого мають трьох дітей, двоє з яких на момент звернення з позовом повнолітні, та [PERSON] , [INFO] .Сімейне життя подружжя не склалося та сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Позивач стверджує, що збереження сім`ї неможливе та суперечить його інтересам, а тому просить розірвати шлюб. У судове засідання позивач не з`явився, у позові просив справу розглянути у його відсутність. Відповідачка у судове засідання надала заяву, в якій визнала позов повному обсязі та просила справу розглянути без її участі. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши позовну заяву та додані до неї письмові докази, суд вважає за можливе прийняти визнання позову відповідачкою, оскільки таке визнання не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Частиною 3 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 27.08.1988 року, який зареєстрований Великощимельською сільською радою Щорського району Чернігівської області, актовий запис № 11, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 27.08.1988 року. Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12.12.2023, сторони є батьками [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя у сторін не склалося. Статтею 51 Конституції України та ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 114 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен має право припинити шлюбні відносини. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача і що після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні суду у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивачем понесені та документально підтверджені судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 1073,60 грн. З наведеного слідує, що позивачу підлягає поверненню з державного бюджету 50% судового збору сплаченого при поданні позову, що складає 536,80 грн. У позові позивач просив залишити судові витрати за ним, а тому суд вважає за можливе не стягувати з відповідачки судовий збір на користь позивача, згідно вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved