Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-17 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування майном та виселення особи. В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що є власником житлового будинку [ADDRESS] . Донька позивача, [PERSON] проживає в даному будинку з народження. [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , та проживали з відповідачем у будинку позивача. Рішенням Коростишівського районного суду від 09.06.2022 р. шлюб між донькою та відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу, відповідач без згоди позивача продовжує проживати у будинку, попри те, що з донькою шлюбних сосунків немає, спільного господарства не ведуть. Добровільно не бажає залишити місце проживання, не приймає участі в утриманні будинку, оплаті комунальних послуг. Відповідач постійно вдається до сімейного насильства по відношенню до доньки та позивача, що робить спільне життя в одному будинку неможливим. Постановами Коростишівського районного суду від 18.01.2022 р. відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 173-2, ч. 2 с. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення. Вироком Коростишівського районного суду Житомирської області від 06.10.2022 р. відповідача було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, засуджено до позбавлення волі та звільнено від покарання з встановленням іспитового строку в один рік. Упродовж усього часу відповідач не припинив вчиняти насильство відносно позивача та доньки, а притягнення його до відповідальності не вплинуло на його поведінку, що проявляється у постійному приниженні, агресії. За вказаних обставин, позивач вимушена звернутись до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав частково, в частині виселення відповідача. Зазначив, що відповідача, в період розгляду справи, за заявою позивача, як власника житла було знято із зареєстрованого місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Відповідач без згоди власника будинку проживає в ньому, що створює для позивача об`єктивні перешкоди у користуванні майном. [PERSON] постійно вчиняє насильство по відношенню до позивача та її близьких. Участі в утриманні будинку не приймає, веде аморальний спосіб життя, добровільно відмовляється його звільнити, що порушує право позивача, як власника на мирне володіння майном. У відзиві відповідач посилається на необхідність дотримання вимог ст. 8 Конвенції, однак останній не спростовує негативні наслідки його проживання у будинку позивача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явивсь, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. В матеріалах справи міститься відзив відносно позовних вимог, відповідно до якого просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до відзиву зазначив, що він був зареєстрований у житловому будинку, що належить позивачу за її згодою після укладення шлюбу із [PERSON] . Відповідач набув право користування житловим приміщенням на законних підставах, не змінював житло в добровільному порядку, іншого житла відповідач немає, має достатні та триваючі зв`язки з даним місцем проживання, а спірний будинок є його житлом у розумінні статті 8 Конвенції. Окрім того вказав, що під час воєнного стану є неможливим змінювати місце проживання. Інших заяв та клопотань відповідач не подавав, а тому суд здійснює розгляд справи за його відсутності. Суд, вислухавши представника позивача, розглянувши заяву по суті справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . Вказана обставина підтверджується матеріалами справи, а саме витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 16522354 від 03.11.2007 р. та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 322818151 ( а.с. 9,10). Вказана обставина сторонами не заперечується. Ступінь родинних відносин позивача та [PERSON] , як матері та дочки підтверджується : копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 03.11.1972 р.н. ( а.с.11-12). Рішенням Коростишівського\~районного суду\~Житомирської області\~від 09.06.2022\~р.\~розірвано шлюб\~між [PERSON] ,\~ [INFO] \~та [PERSON] ,\~ [INFO] .\~ Рішення суду суду набрало законної сили 12.07.2022 р. ( а.с. 13-14). Постановою Коростишівського районного суду Житомирської області від 18.01.2022 р., яка набрала законної сили 29.01.2022, [PERSON] визнано винним у вчиненні 11.12.2021, 15.12.2021, 18.12.2021 р. адміністративних правопорушень, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170 грн 00 коп. ( а.с.15-16). Постановою Коростишівського районного суду Житомирської області від 14.07.2022 р., яка набрала законної сили 26.07.2022 , [PERSON] визнано винним у вчиненні 02.07.2022 р. адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн 00 коп. ( а.с.17-18). Під час розгляду вищевказаних справ встановлено, що [PERSON] , вчиняв домашнє насильство відносно своєї дружини [PERSON] , а саме умисні дії психологічного характеру, що полягали у висловлюванні у її сторону нецензурною лайкою, принижував, штовхав, намагався затіяти бійку. Вироком Коростишівського районного суду Житомирської області від 06.10.2022 р., який набрав законної сили 08.11.2022 р. [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КУпАП та призначено узгоджене угодою покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки. Звільнено [PERSON] від відбуття покарання у виді позбавлення волі на підставі ст.75 КК України з випробуванням, з встановленням іспитового строку 1 рік. ( а.с. 19- 20). Вищевказаним вироком суду встановлено, що [PERSON] 03.09.2022, близько 20.30 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння за адресою: [ADDRESS] , маючи умисел, направлений на вчинення домашнього насильства, щодо колишньої дружини [PERSON] , усвідомлюючи характер своїх протиправних дій, безпричинно, не маючи підґрунтя, умисно та цілеспрямовано, усвідомлюючи свою перевагу у фізичному розвитку, з мотивів явної неповаги до існуючих норм співжиття, безпричинно, вчинив психологічне насильство по відношенню до своєї колишньої дружини [PERSON] , з якою він проживає в одному помешканні, що призвело до психологічних страждань останньої, що виразились у словесних образах, погрозах, висловлюваннях на її адресу словами нецензурної лайки, залякуванні, тим самим викликав у [PERSON] побоювання за свою безпеку, спричинив емоційну невпевненість, нездатність захистити себе та завдав шкоду її психічному здоров`ю, що виразилось у формі пониженні самооцінки, втрати позитивних емоцій, тощо. Крім того, [PERSON] маючи умисел, направлений на вчинення домашнього насильства, щодо колишньої дружини [PERSON] , усвідомлюючи характер своїх протиправних дій, безпричинно, не маючи підґрунтя, умисно та цілеспрямовано, усвідомлюючи свою перевагу у фізичному розвитку, з мотивів явної неповаги до існуючих норм співжиття, безпричинно, вчинив фізичне насильство по відношенню до своєї колишньої дружини [PERSON] , що виразилось в нанесенні двох ударів рукою по голові [PERSON] , штовханні, тим самим викликав у [PERSON] побоювання за свою безпеку. Внаслідок систематичних, протиправних, злочинних дій з боку [PERSON] потерпіла [PERSON] зазнала психологічних та фізичних страждань та погіршення якості життя, що виразилось у побоюванні за своє життя та свою безпеку, емоційній невпевненості, втраті енергійності, фізичному дискомфорті, втраті повноцінного сну та відпочинку, у тому числі в заниженні самооцінки, відсутності позитивних емоцій та перебуванні у постійних негативних переживаннях, побоюваннях щодо неправомірних дій [PERSON] . Як вбачається з акту № 126 від 28.12.2022 р. складеного депутатом Коростишівської міської ради - Іванков Ю.В. зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] з колишньою дружиною [PERSON] . [PERSON] офіційно не працює, часто вживає алкогольні напої, на цьому підґрунті часто конфліктував з колишньою дружиною, ображав, погрожував їй. Такі випадки повторювались неодноразово, викликались працівники поліції. На даний час ситуація суттєво не змінилась. Аморальна, груба поведінка та приниження з боку [PERSON] по відношенню до колишньої дружини продовжують надалі, але рідше і в легшій формі. [PERSON] не має бажання змінити місце проживання та знятись з реєстрації за даною адресою ( а.с.21). Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта [PERSON] № 325519083 від 13.03.2023 р. інформація про зареєстроване право власності відсутня (.а.с.34). Відносно [PERSON] , [INFO] що проживає за адресою [ADDRESS] - 05.09.2022 - було винесено ТЗП ( терміново заборонний припис) у зв`язку з вчиненням домашнього насильства психологічного характеру відносно колишньої дружини [PERSON] , а саме заборона в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою терміном 7 діб. Вказана обставина підтверджується повідомленням ВП № 2 Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області № 1аз/213/01-2024 від 08.01.2024р. Статтею 41 Конституції України\~встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею\~157, частиною першою статті\~116 ЖК УРСР\~виселення членів сім`ї власника жилого будинку без надання іншого жилого приміщення допускається, якщо систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Статтею 64 ЖК Української РСР\~передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача,\~\~їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. При вирішенні справ про виселення на підставі\~статті 116 ЖК УРСР\~осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Відповідно до частин першої, другої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями\~статті 391 ЦК України\~передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6\~статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до частини другої та частини четвертої\~статті 406 ЦК України\~сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до\~статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У рішенні ЄСПЛ від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19, зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому. Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться (пункт 83 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19). У пунктах 84-86 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19 вказано про те, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). У контексті статті 2 Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема на фізичну та психологічну недоторканість (рішення ЄСПЛ у справах «Опуз» та «Талпіс»).\~Стаття 116 ЖК УРСР\~є ефективним засобам захисту прав позивача, у цій справі, з погляду на положення Конвенції, суди, з огляду на те, що заявник періодично піддавалася фізичному і психологічному насиллю, а вжиті заходи\~офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, що підтверджується копією вироку, за яким дійшли правильного висновку для задоволення позову та наявності ризику в майбутньому (насильства) якщо сторони продовжуватимуть проживати під одним дахом. Разом з тим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Частиною першою\~статті 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою\~статті 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою\~статті 76 ЦПК України\~передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша\~статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, наявні у справі докази свідчать про те, що упродовж тривалого часу відповідач систематично порушує правила співжиття з донькою позивача, застосовує психологічне насилля, а також вчинив фізичне насильство, що робить неможливим проживання з ним в одному будинку. Добровільно звільнити житло, яке належить позивачу на праві власності, відповідач не бажає. З огляду на зазначене, з метою запобігти подальших випадків домашнього насильства щодо позивача та її дочки суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та\~припинення права користування відповідачем спірним житлом шляхом його виселення. Оцінюючи виселення\~ [PERSON] з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, ураховуючи вказані обставини, суд вважає, що припинення права користування відповідачем спірним житлом шляхом його виселення відповідає такому критерію та переслідує легітимну мету. Судом не встановлено, що відповідач відноситься до верств населення, які потребують соціального захисту, а також не встановлено те, що він не має можливості самостійно організувати власне життя, у тому числі забезпечити себе житлом та роботою. За таких обставин, виселення [PERSON] не може бути розцінено як надмірний тягар. Щодо позовних вимог позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщення, такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки відповідача за заявою позивача, як власника житла було знято із зареєстрованого місця проживання за адресою: [ADDRESS] , що і підтвердив представник позивача [PERSON] в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів дійшов до висновку що позовні вимоги є такими, що підлягають до часткового задоволення, з мотивів та доводів, що викладені вище. Згідно з частиною 1\~статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивача задоволені на 50% судовий збір сплачений нею за позовну заяву в розмірі 1073,60 грн. підлягає стягненню з відповідача [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що позивачем сплачений судовий збір у сумі 2147,20 грн, який відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто у сумі 1073,60 грн.

Outcome: partial