Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло», в якому просить стягнути з відповідача на його користь 109 119, 90 грн середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. На обґрунтування позову зазначає, що 27 липня 2020 року він був прийнятий на роботу у ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» на посаду лікаря-уролога Вищої кваліфікаційної категорії, що підтверджується наказом № 39 від 24 липня 2020 року. 10 листопада 2020 року відповідно до наказу був звільнений з роботи у зв`язку із закінченням терміну роботи на підставі п. 2 ст. 36 Кодексу законів про працю України. На момент його звільнення утворилася заборгованість із виплати заробітної плати за період вересень-листопад 2020 року у розмірі 17 129, 55 грн, що підтверджується відповідною довідкою. Також 18 травня 2021 року він був прийнятий на роботу у ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» на посаду лікаря-уролога Вищої кваліфікаційної категорії, що підтверджується наказом № 47 від 17 травня 2021 року. 06 січня 2022 року відповідно до наказу був звільнений з роботи у зв`язку із закінченням терміну роботи на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. На момент його звільнення утворилася заборгованість із виплати заробітної плати за період травень-грудень 2021 року у розмірі 42 326, 06 грн, що підтверджується відповідною довідкою. На момент звернення до суду із даною позовною заявою, розрахунок із виплати заборгованої заробітної плати за зазначені періоди роботи у наведених довідках із позивачем не проведено. Таким чином, в день звільнення з ним не було проведено розрахунку із виплати заробітної плати. Відповідач порушив її законне право працівника на своєчасне одержання винагороди за працю, яке гарантоване ст. 43 Конституції України, ст. ст. 1, 24 Закону України «Про оплату праці» та ст. ст. 115, 116 КЗпП України. Статтею 117 КЗпП України встановлена відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні. Згідно із даної статті в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 листопада 2020 року до 11 квітня 2021 включно становить 51 294, 00 грн (427, 45 грн (розмір середньоденної зарплати) х на 120 днів затримки у її виплаті), без врахування податків та інших обов`язкових платежів. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 січня 2022 року до 07 липня 2022 включно становить 57825, 90 грн (477, 90 грн (розмір середньоденної зарплати) х на 121 днів затримки у її виплаті), без врахування податків та інших обов`язкових платежів. Таким чином, до стягнення з відповідача підлягає розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який становить 109119,90 грн. Ухвалою судді від 06 листопада 2023 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Позивач та представник відповідача були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, однак в судове засідання не прибули. Представник позивача адвоката Зозуля А.В. подав заяву, у якій просить проводити розгляд справи у відсутності позивача ат його відсутності, позовні вимоги підтримує. Також зазначив, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник відповідача ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» в судове засідання не прибув, причини своєї неявки суду не повідомив, відзиву, заяв чи клопотань до суду не подавав. Відповідно до ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання, однак у таке без поважних причин не з`явився, не повідомив причини неявки, не подав відзиву, а також позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про можливість вирішення справи на підставі наявних у ній доказів, з постановленням заочного рішення. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, у зв`язку з неявкою учасників. Відповідно до ч. 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 03 січня 2024 року, є дата складення повного судового рішення 08 січня 2024 року. Оцінивши доводи позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню, зважаючи на таке. Суд встановив, що [PERSON] відповідно наказу № 39 від 24 липня 2020 року, був прийнятий на роботу у ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» з 27 липня 2020 року на посаду - лікар-уролог Вищої кваліфікаційної категорії. 10 листопада 2020 року наказом № 109 від 10 листопада 2020 року [PERSON] був звільнений із займаної посади у зв`язку із закінченням терміну роботи на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Також суд встановив, що [PERSON] відповідно наказу № 47 від 17 травня 2021 року, був прийнятий на роботу у ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» з 18 травня 2021 року на посаду - лікар-уролог Вищої кваліфікаційної категорії. 06 січня 2022 року наказом № 02 від 06 січня 2022 року [PERSON] був звільнений із займаної посади у зв`язку із закінченням терміну роботи на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Дані обставини підтверджуються відповідними записами в трудовій книжці [PERSON] серії [NUMBER] . Як вбачається з довідки ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» про нараховану, але не виплачену заробітну плату від 30 червня 2022 року № 23, на момент звільнення [PERSON] (10 листопада 2020 року) утворилася заборгованість із виплати йому заробітної плати за період вересень 2020 року - листопад 2020 року у розмірі 17 129, 55 грн. Також з довідки ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» про нараховану, але не виплачену заробітну плату від 30 червня 2022 року № 24, на момент звільнення [PERSON] (06 січня 2022 року) утворилася заборгованість із виплати йому заробітної плати за період травень 2021 року - грудень 2021 року у розмірі 42 326, 06 грн. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. А у разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 117, 237-1 цього Кодексу. При цьому, визначальним для доведення позову є такі юридично значимі обставини: невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Обставини дотримання трудового законодавства при звільненні працівника в силу ст. ст. 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України та норм КЗпП України має довести саме роботодавець. Однак відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов, також не надав доказів того, що ним здійснено всі залежні від нього заходи, для проведення розрахунку з позивачем, яка була звільнена з роботи, у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників. В цьому контексті також необхідно врахувати, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Враховуючи наведене, відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку, оскільки не провів з працівником розрахунку в день звільнення. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, визначеними «Порядком обчислення середньої заробітної плати», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Згідно з нормами зазначеного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Суд погоджується із наданим позивачем розрахунком середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати після звільнення з роботи 10 листопада 2020 року, згідно з яким середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 427, 45 грн, а кількість робочих днів затримки розрахунку із заробітної плати за період з 11 листопада 2020 року (наступний день після звільнення) до 11 травня 2021 року включно (шість місяців після звільнення) відповідності до роз`яснення Міністерства соціальної політики України від 19 серпня 2021 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2022 рік» та Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136, становить 120 днів. Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 листопада 2020 року до 11 квітня 2021 року включно становить 51 294, 00 грн (427, 45 грн х на 120 днів), без врахування податків та інших обов`язкових платежів. Також суд погоджується із наданим позивачем розрахунком середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати після звільнення з роботи 06 січня 2022 року, згідно з яким середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 477, 90 грн, а кількість робочих днів затримки розрахунку із заробітної плати за період з 07 січня 2022 року (наступний день після звільнення) до 07 липня 2022 року включно (шість місяців після звільнення) відповідності до роз`яснення Міністерства соціальної політики України від 19 серпня 2021 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2022 рік» та Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136, становить 121 днів. Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 листопада 2020 року до 11 квітня 2021 року включно та з 07 січня 2022 року до 07 липня 2022 року включно становить 57 825, 90 грн (477, 90 грн х на 121 день), без врахування податків та інших обов`язкових платежів. Загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 листопада 2020 року до 11 квітня 2021 року включно та за період з 07 січня 2022 року до 07 липня 2022 року включно становить 109 119, 90 грн ( 51 294, 00 + 57 825, 90). При цьому, суд зазначає, що ч. 1 ст. 117 КЗпП України з 19 липня 2022 року діє в новій редакції відповідно до змін, внесених Законом України № 2352-IX від 01 липня 2022 року, якими встановлено обмеження шістьома місяцями строку, за який виплачується середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з роботи. Таким чином, законодавець, встановивши обмеження щодо виплати роботодавцем працівнику сум середнього заробітку за час затримки терміном у шість місяців, закріпив на законодавчому рівні застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності під час вирішення вказаної категорії трудових спорів, про необхідність застосування яких зазначила Велика Палата Верховного суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Враховуючи наведені вище обставини справи, норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та висновки суду касаційної інстанції, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити та з стягнути з ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» на користь [PERSON] 109 119, 90 грн середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. Згідно з ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання позовної заяви [PERSON] сплатив судовий збір в розмірі 1073,60 грн, що підтверджується квитанцією від 27 жовтня 2023 року. Судовий збір сплачено в розмірі, встановленому ст. 4 Закону України «Про судовий збір». Оскільки суд ухвалив рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, з ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» слід стягнути на користь [PERSON] судові витрати із сплати судового збору в розмірі 1073,60 грн.

Outcome: approved