Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить: 1) визнати за [PERSON] , [INFO] , в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в [ADDRESS] ;\~2)\~визнати за [PERSON] , [INFO] , в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 1821155100:01:002:0923, розташовану в [ADDRESS] . Позовну заяву позивач мотивує тим, що 08.10.1994 року між сторонами було укладено шлюб. Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 02.03.2021 року шлюб між ними було розірвано. Перебуваючи в шлюбі позивачем та відповідачем було набуто наступне майно: житловий будинок та земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 1821155100:01:002:0923, розташовані в [ADDRESS] . Хоча право власності на житловий будинок та земельну ділянку зареєстровано за відповідачем, позивач вважає, що вказане майно є спільною сумісною власністю, оскільки придбане в період шлюбу. Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу сторони не можуть домовитись про частки у майні, що є їхньою спільною сумісною власністю, поділ майна за взаємною згодою не відбувся та не досягнуто згоди щодо грошової компенсації частки у спільному майні, а тому він змушений звернутися до суду з вказаною позовною заявою. Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 30.09.2022 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя залишено без руху; повідомлено [PERSON] про необхідність усунення недоліків протягом десяти днів з дня отримання ухвали і роз`яснити, що в разі не усунення недоліків заява буде вважатись неподаною і повернена позивачу. Після усунення недоліків позивачем ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 26.10.2022 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання. 10.11.2022 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просить позов задовольнити частково, відступити від засад рівності часток подружжя при поділі майна, визнавши за [PERSON] право власності на 1/3 частину житлового будинку з надвірними будівлями та на 1/3 частину земельної ділянки з кадастровим номером 1821155100:01:002:0923, що розташовані за адресою: [ADDRESS] та залишити у власності [PERSON] 2/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями та 2/3 частини земельної ділянки з кадастровим номером 1821155100:01:002:0923, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Відповідач зазначив, що позивач ухиляється в утриманні їхньої неповнолітньої дитини, не бере участі в утриманні спільного майна подружжя, а тому згідно ч.2 та ч.3 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, а також за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. 16.11.2022 року позивачем [PERSON] подано до суду відповідь на відзив, в якому він просив позов задовольнити в повному обсязі. У відповіді на відзив позивач зазначив, що відповідно до закону діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує. Також позивач вказав, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами існування обставин, які можуть бути підставою для відступлення від засад рівності часток подружжя. 06.12.2022 року до суду від представника відповідача - адвоката Хільчевського С.О. надійшло заперечення на відповідь на відзив, відповідно до змісту якого відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з тієї підстави, що майно, яке просить розділити позивач є особистою власністю відповідача та не може бути розподілене. В обґрунтування підстав своїх заперечень проти позову представник відповідача зазначив, що відповідач стверджує, що спірний житловий будинок придбаний за кошти батька [PERSON] , отримані від продажу належного йому будинку та гаража. Також представник відповідача стверджує, що земельна ділянка набута відповідачем у приватну власність шляхом приватизації, а тому відповідно до вимог ст. 57 СК України є її особистою власністю. 20.02.2023 року представником позивача адвокатом Шморгуном О.П. до суду подано клопотання про зупинення провадження у цивільній справі з огляду на те, що позивач [PERSON] призваний для проходження військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, останній наполягав на його особистій участі в судових засіданнях, а його представник не має змоги узгодити з ним питання щодо розгляду справи без участі позивача. Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 20.02.2023 року зупинено провадження у справі до закінчення обставин, що зумовили зупинення провадження. 14.11.2023 року до суду надійшло клопотання від представника позивача - адвоката Шморгуна О.П. про поновлення провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 16.11.2023 року поновлено провадження у справі, призначено справу до судового розгляду. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі з наведених у ньому підстав та просили його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила з тієї підстави, що житловий будинок та земельна ділянка, які просить поділити позивач, є особистою власністю відповідача та не може бути розподілене. Представник відповідача проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у поданому ним запереченні на відповідь на відзив. Додатково в судовому засіданні зазначив, що житловий будинок, який позивач просить розділити в порядку поділу майна подружжя зареєстрований на праві власності за відповідачем [PERSON] та придбаний за кошти батька відповідача [PERSON] , які [PERSON] отримав від продажу свого будинку та гаража, а тому є особистою власністю відповідача [PERSON] . Відповідно до\~статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями\~12,\~13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до\~статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених\~ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі\~статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши сторони та їх представників, допитавши свідків, оцінивши всі зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 02.03.2021 року розірвано шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 08 жовтня 1994 року Володарсько-Волинським районним відділом запису актів громадського стану Житомирської області, актовий запис №56. Рішення суду набрало законної сили 05.04.2021 року (а.с.7-8). Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Таким чином, як слідує з матеріалів справи, сторони з 08.10.1994 року по 05.04.2021 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до відомостей (номер інформаційної довідки 309173354 від 07.09.2022 року) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за відповідачем зареєстровано право власності на житловий будинок (реєстраційний номер майна 251173) по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу ВАЕ №055492 від 11.03.2003 року, реєстраційний номер №464, посвідченого державним нотаріусом Володарсько-Волинської державної нотаріальної контори (а.с.9-10). Також, судом встановлено, що рішенням Хорошівської селищної ради №288 від 21.02.2018 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі та передано у власність [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , земельну ділянку площею 0,0880 га, кадастровий номер 1821155100:01:002:0923, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] (а.с.61-63, 64). На підставі витягу з рішення Хорошівської селищної ради №288 від 21.02.2018 року за відповідачем 22.03.2018 року державним реєстратором зареєстровано право власності на земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1515324518211), кадастровий номер 1821155100:01:002:0923, площею 0,0880 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] (а.с. 9-10). Надаючи правову\~оцінку спірним\~правовідносинам,\~суд зазначає\~наступне. У\~статті 60 СК України\~закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України. Відповідно до частини другої\~статті 61 СК України,\~об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Статтею 63 СК України\~передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою\~статті 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду\~\~від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. Так, відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Судом встановлено, що за відповідачем під час перебування у шлюбі з позивачем було зареєстроване право власності на житловий будинок по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу ВАЕ №055492 від 11.03.2003 року, реєстраційний номер №464, посвідченого державним нотаріусом Володарсько-Волинської державної нотаріальної контори. Відповідач та його представник, заперечуючи проти позову вказують, що житловий будинок, розташований по [ADDRESS] , був придбаний за кошти батька відповідача [PERSON] , які [PERSON] отримав від продажу свого будинку та гаража, а тому є особистою власністю відповідача. На підтвердження своїх заперечень проти позову сторона відповідача надала суду копію договору купівлі-продажу АЕР №783276 від 29.04.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Володарсько-Волинської державної нотаріальної контори, відповідно до якого громадяни [PERSON] та [PERSON] продали громадянину [PERSON] житловий будинок в [ADDRESS] , за 4184 грн., які продавці [PERSON] та [PERSON] одержали від покупця [PERSON] (а.с.60). Також надано копію розписки від імені [PERSON] , датовану 10.02.2003 року, відповідно до змісту якої [PERSON] продав свій гараж по [ADDRESS] , [PERSON] , гроші одержав (а.с.65). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є матір`ю відповідача, пояснила, що спірний житловий будинок було придбано нею та її чоловіком [PERSON] за власні кошти для їхньої дочки [PERSON] . Вартість будинку склала близько двох тисяч доларів США. Наявність коштів пояснила тим, що перед купівлею житлового будинку вони продали належне їм майно, а саме будинок та гараж. Свідок вказала, що при купівлі спірного житлового будинку позивач своїх коштів на його придбання не надавав. Також зазначила, що земельна ділянка, на якій розташований спірний житловий будинок, приватизована та належить [PERSON] .. Крім того, свідок [PERSON] повідомив суду, що разом з [PERSON] домовлявся з попереднім власником спірного житлового будинку щодо його купівлі для дочки [PERSON] [PERSON] , та домовилися щодо ціни купівлі будинку в розмірі двох тисяч доларів США. Свідок повідомив, що безпосередньо під час купівлі спірного будинку присутнім не був. Суд, критично оцінює долучені стороною позивача докази та показання свідків на підтвердження набуття відповідачем спірного житлового будинку в особисту власність, виходячи з наступного. Як зазначено вище, відповідно до ч.1 ст.57 СК України, серед іншого майна, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. З аналізу вказаної правової норми слідує, що підставою набуття у особисту приватну власність відповідачем спірного будинку за договором купівлі продажу від 11.03.2003 року є одночасне існування таких умов: 1) набуття майна за час шлюбу позивача та відповідача; 2) набуття житлового будинку за кошти, які належали відповідачу особисто. Судом встановлено, а також не заперечується сторонами, що житловий будинок, розташований по [ADDRESS] , був придбаний в період перебування у зареєстрованому шлюбі. Водночас, сторона відповідача, стверджуючи що спірний житловий будинок є особистою власністю відповідача, зазначає, що він був придбаний за кошти батька відповідача [PERSON] , надаючи докази на підтвердження джерела походження та наявності у [PERSON] коштів від продажу будинку та гаража. З долучених стороною відповідача матеріалів, а також показань свідків, неможливо встановити чи саме за належні [PERSON] кошти відповідачем був придбаний будинок, чи був він присутній при купівлі спірного житлового будинку, чи передавав кошти [PERSON] безпосередньо продавцю та яку саме суму. Відсутні докази й того, що батьки відповідача фактично передали кошти [PERSON] , яка в подальшому придбала за них спірний житловий будинок. Як з`ясовано судом під час судового розгляду, договір дарування грошових коштів не укладався, фактична передача коштів від [PERSON] до [PERSON] не підтверджена документально. Окрім того, з долученої копії договору купівлі-продажу від 29.04.2002 року слідує, що [PERSON] не був єдиним продавцем за договором, а тому невідомо яким чином були розподілені кошти між ним та іншим продавцем. Ціна проданого [PERSON] та [PERSON] будинку скала 4184 грн. У той же час, відповідно до матеріалів справи вартість спірного житлового будинку відповідно до наявних в матеріалах справи відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно становить 8581 грн. та є вдвічі більшою за кошти, отримані [PERSON] та [PERSON] від продажу свого будинку. Надана копія розписки, відповідно до якої [PERSON] отримав кошти від продажу гаража не містить ціну його продажу. Окрім того, вказана розписка не є належною формою договору купівлі-продажу гаража, а тому не може бути допустимим доказом у справі. Суд звертає увагу, що відповідно до умов набуття одним із подружжя майна в особисту власність, воно повинно бути набуте саме за особисті кошти одним із подружжя. Вказану обставину на підтвердження своїх заперечень проти позову та спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, сторона відповідача не довела. Жодних доказів того, що спірний житловий будинок був придбаний саме за особисті кошти відповідача матеріали справи не містять. Таких доказів не здобуто і з показань свідків. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем презумпцію спільності права власності подружжя на житловий будинок, розташований в [ADDRESS] , яке набуте ними в період шлюбу, належними та допустимими доказами не спростовано, доводи відповідача про те, що належне їй майно було придбане за кошти її батька також не підтверджується жодними доказами, також відсутні докази придбання спірного майна за її особисті кошти. Зі змісту п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. За приписами ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (ч.1). Отже, судом встановлено, що об`єкт нерухомого майна: житловий будинок, розташований по [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 251173) були придбані сторонами в період перебування у зареєстрованому шлюбі та згідно зі\~статтею 60 СК України,\~вважаються спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу за кожним по частці. Разом з тим, суд вважає безпідставними вимоги позивача про визнання за позивачем в порядку поділу майна подружжя права власності на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 1821155100:01:002:0923, розташовану в [ADDRESS] , з огляду на наступне. Як зазначалось вище , відповідно до ч.1 ст.57 СК України, серед іншого майна, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідно до ст.40 Земельного кодексу України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Згідно із п.б ч.1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, а ст. 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Статтею 121 ЗК України встановлені норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам у власність. Відповідно до п.г ч.1 ст.121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара. Як встановлено судом, земельна ділянка з кадастровим номером 1821155100:01:002:0923 площею 0,0880 га, розташована в [ADDRESS] , призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, передана відповідачу у власність згідно з рішенням Хорошівської селищної ради №288 від 21.02.2018 на підставі ст.ст. 40,81,118,121 Земельного кодексу України у порядку безоплатної приватизації, а тому відповідно до вимог ч.1 ст. 57 СК України є особистою приватною власністю відповідача та поділу на підставі ст.ст. 60, 69, 70 СК України не підлягає. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Доводи відповідача не спростовують висновків суду, а тому судом відхиляються. При визначенні розміру судового збору суд виходить з наступного. Позивачем заявлені вимоги про визнання в порядку поділу майна подружжя: права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в [ADDRESS] ; права власності на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 1821155100:01:002:0923, розташовану в [ADDRESS] . Позовну вимогу про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в [ADDRESS] , за яку позивачем сплачено судовий збір в розмірі 992,40 грн., судом задоволено. У задоволенні позовної вимоги про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 1821155100:01:002:0923, розташовану в [ADDRESS] , за яку позивачем сплачено судовий збір в розмірі 992,40 грн., судом відмовлено. Статтею 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судом позов задоволено частково, то на підставі\~статті 141\~ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню пропорційно розміру задоволених вимог понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 992,40 грн.

Outcome: partial