Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-11 00:00:00

В липні 2023 року на адресу Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] , в інтересах якого діє його представник - адвокат Максимов Р.І., до відповідача [PERSON] про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, третя особа Виконавчий комітет Покровської районної у місті ради м. Кривого Рогу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач [PERSON] до червня 2022 року проживав разом з відповідачкою [PERSON] та їх спільним сином [PERSON] , [INFO] , в м. Таврійськ Херсонської області. В червні 2022 року відповідачка разом з сином виїхали до Турецької Республіки. В листопаді 2022 року до них приїхав позивач. В грудні 2022 року позивач разом з малолітнім сином перебували у Республіці Польща, після чого повернулися до України. Так, з грудня 2022 року малолітній [PERSON] залишився на вихованні та утриманні позивача. Відповідачка життям дитини не цікавиться, матеріальної допомоги не надає, на зв`язок не виходить. Заочним рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 16.02.2023 року у справі №523/15497/22 шлюб між сторонами було розірвано. У зв`язку з перебуванням відповідача за кордоном та ігноруванням нею позивача та дитини відсутня можливість укласти з відповідачем договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків. На підставі викладеного, просив суд визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом з позивачем та стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітньої дитини. Ухвалою суду від 18 липня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. Відповідачу роз`яснено право подання відзиву на позовну заяву. Не погоджуючись із позовними вимогами, 17 жовтня 2023 року від відповідачки [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання зазначила, що в червні 2022 року виїхала разом із сином до Турецької Республіки. Під час проживання дитина навчалась в онлайн школі, відвідувача спортивні секції футболу, розвиваючі зайняття тощо. Відповідачка дбала про сина, купувала йому речі, оплачувала харчування та інше. В грудні 2022 року за її згодою позивач разом з їхньою спільною дитиною виїхав до Республіки Польща на свята до родичів, за умови що у подальшому дитина повернеться до Туреччини. Однак позивач внаслідок психологічного впливу позивача відмовився повертатися з відповідачкою до Турецької Республіки. Деякий час [PERSON] не мала можливості спілкуватися із дитиною. Наразі спілкується із сином у телефонному режимі. На підтвердження вказаного відповідач надала скрін їх переписки із сином, роздруківку квитків, а також фото та скрін на підтвердження пересилки речей сину. Твердження позивача щодо ігнорування нею батьківських обов`язків не відповідають дійсності. Просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 19 жовтня 2023 року на адресу суду від представника позивача - адвоката Максимова Р.І. надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що відмова дитини не повертатися до Турецької Республіки була вибором самої дитини. Позивач вважає, що спілкування з матір`ю носить формальний характер. Забезпечення дитини відповідачкою відбувалось за рахунок спільних коштів подружжя. Також вказав, що твердження відповідачки про порушення правил підсудності не відповідає дійсності. Позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі. 30 жовтня 2023 року на підставі ухвали суду було закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 07 грудня 2023 року розгляд справи було відкладено на підставі клопотання представника позивача. Представник позивача [PERSON] - адвокат Максимов Р.І. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач [PERSON] скористалась правом надання відзиву, у подальшому у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити без її участі. Представник третьої особи особа Виконавчого комітету Покровської районної у місті ради м. Кривого Рогу надала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити за її відсутності та прийняти рішення з урахуванням рішення виконкому Покровської районної в місті ради від 16.08.2023 року №463. Допитаний у судовому засіданні малолітній [PERSON] показав, що він народився у м. Херсон. В м. Кривому Розі мешкав тимчасово 4 місяці у зв`язку з воєнним станом. Разом зі своєю мамою, відповідачкою [PERSON] , виїхали за кордон влітку 2022 року. Потім до них приїхав його тато - позивач [PERSON] . У батьків сталася сварка. Наразі проживає у м. Києві з татом, який орендує квартиру, адреси якої не знає. На прохання дитини мати також може поповнити йому рахунок. З мамою у них добрі відносини, він також її любить, як і батька. Має власний картковий рахунок, відкритий батьком. Зазначив, що хотів би жити з обома батьками однією сім`єю, але більше з татом, оскільки він наразі більше фінансово забезпечений. З мамою також хотів би проводити час. Він навчається дистанційно у 7-мі класі. Тато часто від`їжджає у зв`язку із здійсненням своєї діяльності, тому він залишається з іншою жінкою, яка здійснює за ним догляд. Представник третьої особи Виконавчого комітету Покровської районної у місті ради м. Кривого Рогу у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, в якій просила суд розглянути справу за її відсутності та прийняти рішення з урахуванням наданого до суду рішення виконкому Покровської районної в місті ради. Суд, заслухавши пояснення сторін у справі, пояснення малолітнього [PERSON] , дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , батьками якого записані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого повторно 28 квітня 2023 року Покровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), відповідний актовий запис № 21. (а.с. 9) Шлюб між [PERSON] та [PERSON] , укладений 27.02.2010 року, розірвано на підставі заочного рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 16 лютого 2023 року у цивільній справі № 523/15497/22. (а.с. 10-12) Позивач [PERSON] та його малолітній син [PERSON] мають статус внутрішньо переміщених осіб, що підтверджується копіями довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 10.05.2023 року № 1210-5002754048 та від 10.05.2023 року № 1210-5002754085 відповідно. (а.с. 13) Відповідно до копії Договору оренди від 22.07.2023 року, позивач [PERSON] є орендарем квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] з 22.07.2023 року строком на 11 місяців до 21.06.2024 року. (а.с. 40) На підставі наказів КНП «Херсонська міська стоматологічна поліклініка» № 207-к від 19.09.2023 року та № 208-к від 19.09.2023 року, [PERSON] було переведено на посаду заступника директора з економічних питань за контрактом на 1,0 ставки, строком на 1 рік, та дозволено виконувати свої обов`язки дистанційно. (а.с. 42, 43) Малолітній [PERSON] навчається в 7-Г класі Криворізької гімназії № 126 Покровського району м. Кривого Рогу, що підтверджується копією Довідки, виданої в.о. директора КГ № 126 КМР І.Грицун за вих. № 156 від 15.08.2023 року. (а.с. 41) Згідно з копією Висновку про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , затвердженим Рішенням виконкому районної в місті ради № 463 від 16.08.2023 року, виконком Покровської районної в місті ради як орган опіки та піклування,у зв`язку з тим, що відсутні законні підстави на проживання [PERSON] в орендованому житлі (договір оренди за адресою: [ADDRESS] закінчився 21.07.2023 року) та дитина остаточно не визначилась зі своєю думкою щодо свого місця проживання, вирішення зазначеного питання поклав на розсуд суду. (а.с. 31-33) Також, відповідачкою на підтвердження доводів, викладених у відзиві на позовну заяву, зокрема щодо спілкування з малолітнім [PERSON] , було надано до суду скрін їх переписки, а також роздруківку квитків на ім`я відповідачки та [PERSON] . За ч. 3 ст. 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу (далі - СК України), мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі потрібно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України). У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України дає підстави для висновку, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема, особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини встановлюють, що в усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3). Ці положення Конвенції про права дитини узгоджуються з положеннями Конституції та законів України, тому її правові норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19 (провадження № 61-19210св20). Так, на день розгляду справи у суді малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає зі своїм батьком позивачем [PERSON] . Мати дитини з червня 2022 року мешкає та працює в Турецькій Республіці. Шлюб між сторонами розірваний. (а.с. 10-12) Третьою особою - виконкомом Покровської районної у місті ради м. Кривого Рогу як органом опіки та піклування було надано до суду висновок (а.с. 31-33), в якому питання визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , покладено на розсуд суду у зв`язку із тим, що відсутні законні підстави на проживання позивача [PERSON] в орендованому житлі (договір оренди за адресою: [ADDRESS] закінчився 21.07.2023 року) та дитина остаточно не визначилась зі своєю думкою щодо свого місця проживання. Однак, на підставі наданих до суду додаткових доказів було встановлено, що 22.07.2023 року позивачем було укладено Договір оренди квартири, яка розташована за вказаною вище адресою строком на 11 місяців, до 21.06.2024 року (а.с. 40). Оцінивши цей доказ суд не приймає його до уваги, оскільки у суді малолітній [PERSON] пояснив, що разом з батьком проживають у м. Києві у орендованій квартирі, адреси місцезнаходження якої він не знає. Також у судовому засідання від 22 грудня 2023 року було заслухано думку малолітнього [PERSON] , [INFO] , яку приймає до уваги, виходячи з наступного. Дитина суду пояснила, що наразі він дистанційно навчається у 7 класі та проживає разом зі своїм батьком, позивачем [PERSON] у м. Києві, де останній орендує квартиру. В своїх показах малолітній [PERSON] також зазначив, що його батько часто від`їжджає у зв`язку із здійсненням своєї діяльності, тому він залишається з жінкою, яка за ним доглядає. Дитина спілкується з відповідачкою та хоче більше проводити часу разом. Мешкати малолітній [PERSON] бажає з обома батьками, обох любить та поважає. Висловив позиціє щодо прихильності до батька, оскільки той наразі є більш фінансово забезпеченим. Суд зазначає, що доказів на підтвердження зміни місця проживання позивача, законності підстав такого проживання разом з малолітнім [PERSON] , а саме в орендованому житлі в м. Києві, до суду надано не було та матеріали справи не містять. Відповідно до положень статті 12 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати свої власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини. З цією метою дитині надається можливість бути заслуханою в ході судового чи адміністративного розгляду, безпосередньо або через представника чи відповідний орган. За ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. При вирішенні спору, суд до уваги бере та враховує вік дитини та можливість нею самостійного формулювання своєї власної думки щодо визначення місця проживання, можливі ризики негативних наслідків на моральний стан дитини. При цьому з пояснень [PERSON] вбачається, що він однаково любить своїх батьків, будь-яких побоювань батька або матері судом не встановлено. Також дитина в більші мірі виявляє бажання проживати з батьком, такий висновок випливає із того, що саме батько наразі фінансово забезпечує дитину. Водночас, ритм життя дитини не є усталеним у зв`язку з неодноразовою зміною місця проживання дитини. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Суд критично оцінює доводи позивача щодо неприйняття участі відповідачкою у вихованні дитини після припинення їх спільного проживання та розірвання шлюбу, небажання спілкуватися з сином, надавати матеріальну допомогу тощо. Так, відповідачкою на підтвердження доводів, викладених у відзиві на позовну заяву, зокрема щодо спілкування з малолітнім [PERSON] , було надано до суду скрін їх переписки. Окрім того, відповідач брала участь у судових засіданнях, цікавиться розглядом справи, відстоюючи своє право проживати з сином. Окрім того, відповідачкою було зазначено, що під час проживання з дитиною у Турецькій Республіці вона піклувалася про свого сина, допомагала виконувати домашнє завдання, забезпечувала відвідування ним спортивної секції футболу та інше, купувала речі дитини, оплачувала харчування та одяг. Вказані обставини щодо її піклування за сином під час спільного проживання в Турецькій Республіці позивачем не оспорюються. Щодо доводів позивача про здійснення відповідачкою утримання дитини за рахунок сімейних коштів суд зазначає, що доказів на підтвердження походження коштів у виконаних відповідачкою оплатах для забезпечення дитини до суду надано не було. Також не було доведено твердження [PERSON] , вказаних у позові, щодо неможливості реалізувати в повному обсязі права батька з яким проживає дитини шляхом укладення з відповідачкою договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків через її перебування за кордоном та ігнорування останньою позивача з їх спільним сином. З наданих до суду доказів вбачається, що батько дитини забезпечений житлом, працює. Як мама, так і тато люблять свого сина, бажають для нього найкращого. Малолітній [PERSON] прагне до почуття сімейної спільності. У дитини сформовані довірливі відносини з кожним із батьків. Це однаково важливі та значимі фігури у житті дитини. Однак суд, враховуючи роздільне проживання сторін в різних країнах, пояснення та поведінку відповідачки у судовому засіданні, наданні останньою докази, пояснення малолітнього [PERSON] , вважає не підтвердженим належними та достатніми доказами припинення спілкування відповідачки з сином та ігнорування останньою своїх батьківських обов`язків. Натомість, як встановлено судом, на даний час відповідачка постійно підтримує зв`язок з дитиною та не втрачала бажання продовжити спільне проживання разом з сином, що не може вказувати на відсутність інтересу матері до дитини. Відтак, судом не доведено більш відповідальне ставлення позивача до виконання батьківських обов`язків щодо сина [PERSON] . З огляду на викладене, суд, врахувавши наявність спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини, який вони у досудовому порядку вирішити не змогли, психофізіологічні особливості дитини, пояснення самої дитини, психоемоційний стан дитини, виходячи з балансу інтересів дитини та батьків, з найкращих інтересів дитини, дійшов висновку про те, що визначення місця проживання дитини лише з батьком не буде максимально відповідати якнайкращим інтересам дитини та сприяти повноцінному вихованню та розвитку. Тому позов [PERSON] суд залишає без задоволення. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до правил ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із залишенням позовних вимог без задоволення судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed