Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, де зазначила, що 01.03.2021 року між ФОП [PERSON] в особі [PERSON] , який діє на підставі довіреності від 27.11.2020 року, виданої приватним нотаріусом Дніпровського МНО Ричкою Ю.О. та фізичною особою [PERSON] було укладено договір оренди нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] загальною площею 52 кв.м. Згідно п.3.1. договору, орендна плата за користування приміщенням становить 10000,00 грн. на місяць, а також сума вартості електроенергії та водопостачання за лічильником. Пунктом 3.4 визначено, що орендар зобов`язаний в момент підписання договору, крім орендної плати передати орендодавцю гарантійну суму, яка складає розмір орендної плати за один місяць, та повертається орендарю по закінченню строку дії договору у разі відсутності у орендодавця претензій до орендаря. Строк договору становив з 01.03.2021 року до 01.03.24 року. Окрім того, 01.03.2021 року зазначеними учасниками було підписано акт приймання-передачі , за яким [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти в сумі 160000 грн. за користування нежитловим приміщенням № 1 за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 52 кв.м., з яких 10000 грн. гарантійна сума орендної плати за один місяць. У червні 2022 року [PERSON] виїхала з орендованого приміщення. Також в червні 2022 року вона дізналася про те, що [INFO] [PERSON] померла. В зв`язку з тим, що представництво за довіреністю припиняється , в тому числі, в зв`язку зі смертю особи, яка видала довіреність, 11.07.2022 року [PERSON] звернулася до [PERSON] з вимогою про повернення грошових коштів в сумі 160000 грн. за користування приміщенням № 1. 22.07.2022 року вона отримала відповідь, що вимогу про повернення 150000 грн. [PERSON] вважає необгрунтованою, та повертає 10000 грн. - гарантійну суму. На підставі ст. 526 ЦК України просить стягнути з [PERSON] безпідставно отриману суму грошових коштів 150000 грн. Ухвалою суду від 15.06.2023 року було відкрито провадження за даним цивільним позовом та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 25.08.2023 року судом отримано письмовий відзив відповідача [PERSON] , в якому відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з огляду на те, що за весь період часу дії укладеного 01.03.2021 року договору оренди [PERSON] до нього не зверталася з вимогою про повернення грошових коштів в сумі 160000 грн. Вимогу [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих 150000 грн. вважає необгрунтованою, оскільки позивачка впродовж всього часу безперешкодно користувалася орендованим приміщенням. При укладення договору оренди він мав усі повноваження представника за довіреністю з правом укладати договори оренди та отримувати грошові кошти по укладеним від імені ФОП [PERSON] договорам. З урахуванням зазначеного , в задоволенні позову просив суд відмовити. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримав, на їхньому задоволенні наполягав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, послався на доводи, викладені у відзиві. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке: З договору оренди приміщення від 01.03.2021 року судом встановлено, що ФОП [PERSON] (орендодавець) в особі [PERSON] , який діє на підставі довіреності від 27.11.2020 року , виданої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. з однієї сторони, та фізична особа [PERSON] (орендар) з іншої сторони , уклали договір оренди нежитлового приміщення № 1 за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 52 кв.м. Згідно з п.3.1 договору, орендна плата за користування житлом становить 10000 грн. на місяць, а також сума вартості електроенергії та водопостачання використаної згідно лічильників орендарем за відповідний місяць оренди. На підставі п.3.4 орендар зобов`язаний в момент підписання договору, крім орендної плати, передати орендодавцю гарантійну суму , яка складає розмір орендної плати за один місяць, та повертається орендарю по закінченню строку дії договору , який складає, відповідно до п. 6.2 , строк з 01.03.2021 року до 01.03.2024 року. З акту приймання передачі грошових коштів за договором оренди приміщення від 01 березня 2021 року судом встановлено, що на виконання п. 3 договору оренди приміщення від 01.03.2021 року, укладеного між ФОП [PERSON] (орендодавець) в особі [PERSON] , який діє на підставі довіреності від 27.11.2020 року , виданої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. з однієї сторони, та фізичною особою [PERSON] (орендар) на виконання умов договору оренди приміщення № 1 загальною площею 52 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] передає у готівковій формі [PERSON] грошові кошти у сумі 160000,00 грн. за користування приміщенням № 1, з яких 10000,00 грн. гарантійна сума орендної плати за один місяць. З довіреності від 27.11.2020 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. за реєстровим № 1738 судом встановлено, що ФОП [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , уповноважує [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , представляти її інтереси в усіх органах, підприємствах, установах, тощо з будь-яких питань , що стосуються належного їй нежитлового приміщення , в тому числі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з правом підписання кредитних договорів, договорів іпотеки, підписанням додаткових та попередніх договорів до цих договорів, а також з правом розпорядження грошовими коштами з рахунків, відкритих на її ім`я, як фізичної особи-підприємця. Дія довіреності строком на один рік дійсна до 27.11.2021 року. Так, згідно зі ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.2 ст.11 ЦК України. Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року в справі № 6-88цс13 та від 24 вересня 2014 року № 6-122 цс14, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України. В той же час зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту, зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, а, отже, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст. 1212 ЦК України. Таким чином, наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин, для яких характерним є спосіб повернення майна, переданого за договором, виключає можливість пред`явлення позову в порядку ст. 1212 ЦК України. В такому випадку права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно позивачу (постанова судових палат у цивільних та у господарських справах Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 р. у справі № 6-88цс13). З матеріалів справи вбачається, що між сторонами існували договірні відносини на підставі договору оренди нежитлового приміщення, станом на момент укладання договору 01.03.2021 року відповідач [PERSON] мав усі належні повноваження на укладання договору оренди та отримання від [PERSON] орендної плати в сумі 150000,00 грн. за користування орендованим приміщенням впродовж 15 місяців, тобто до 01.06.2022 року, позивачка впродовж строку дії договору оренди безперешкодно користувалася орендованим приміщенням, з вимогою про повернення грошових коштів не зверталася , акт про приймання грошових коштів від 01.03.2021 року підтверджує факт отримання грошових коштів, пов`язаних з орендою нежитлового приміщення, тому їх стягнення з відповідача на підставі глави 83 ЦК України, як отриманих без достатньої правової підстави є неможливим. Суд приходить до висновку, що майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення створення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені в ч. 2 ст. 11 ЦК України. Суд звертає увагу на той факт, що лише в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, то ст.1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03.06.2015 у справі № 6-100цс15, з якою також погодився Верховний Суд у постанові від 05.12.2018 у справі № 367/6344/16-ц. Суд зауважує, що за загальним правилом смерть орендодавця не є підставою для припинення договору оренди, і якщо в тексті угоди не обумовлено інше, орендодавець має право продовжувати користуватися приміщенням. Такий висновок ґрунтується на \~положеннях ч.\~1 ст. 770 Цивільного кодексу України, згідно з якою в разі зміни власника речі, переданої в найм, до нового власника речі переходять права й обов`язки орендодавця. В даному випадку договір про оренду приміщення від 01.03.2021 року такої підстави припинення дії договору не містить. Усі права та обов`язки\~орендодавця після\~його\~смерті\~переходять до його спадкоємця (спадкоємців), який (які) зобов`язаний (зобов`язані) продовжувати виконувати всі умови\~договору оренди\~землі. Саме такої позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 12.12.2018 р. у справі № 514/136/17. Матеріали цивільної справи не містять належних доказів щодо смерті орендодавця [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що грошові кошти у розмірі 150000,00 грн., що були передані позивачем [PERSON] відповідачу [PERSON] 01.03.2021 року, були орендною платою за користування впродовж наступних 15 місяців належного ФОП [PERSON] нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Крім того, позивачка [PERSON] є дієздатною особою, вільною на власний розсуд розпоряджатися своїм майном, в тому числі, і грошовими коштами. Аргументи, викладені позивачем в обґрунтування позовних вимог, не свідчать про безпідставність отримання коштів [PERSON] чи що така підстава відпала, оскільки вказане не було доведене позивачем в судовому засіданні, а відтак, відсутні підстави для задоволення позовних вимог та стягнення з [PERSON] 150000,00 грн. на користь [PERSON] на підставі ст. 1212 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що позивачем не доведені позовні вимоги, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в засіданні, оскільки позивачем не представлено, а судом не здобуто жодних переконливих доказів у їх підтвердження, тому у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України позивачу понесені судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed