Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності подружжя. Свій позов мотивувала тим, що вона перебуває з відповідачем у шлюбі, який зареєстрований 11 вересня 1993 року в с. Черевки сільська рада Миргородський район Полтавської області, актовий запис № 8. 27 грудня 2006 року в період шлюбу вони разом з чоловіком купили житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджуюється договором купівлі-продажу житлового будинку. Всі документи на будинок, в тому числі правовстановлюючі та відомості з реєстру нерухомості були оформлені на ім`я чоловіка, а вона там була і є лише зареєстрована по місцю проживання як член сім`ї. Тому звернення до суду зумовлено тими обставинами, щоб вона особисто могла узаконити своє право спільної сумісної власності на 1/2 частину спірного житлового будинку, так як вони з відповідачем придбали будинок разом в період шлюбу, а зараз він стверджує, що зазначений будинок є його особистою власністю, а не їхньою з ним спільною, посилаючись на документи з зазначенням одного його покупця і власника будинку, в чому і полягає спір. Добровільно врегулювати спір відповідач не бажає, чим порушуються її права шляхом невизнання ним її законної частки на долю будинку. Крім того, з відповідачем погіршилися стосунки і останній має намір розірвати з нею шлюб та почав співмешкати з іншою жінкою, приводить її в їх будинок і погрожує їй фізичним виселенням з житла та майбутнім одноособовим продажем будинку без її на то згоди. Просила визнати за нею право спільної сумісної власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] . Ухвалою суду від 16.11.2023 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 12 грудня 2023 підготовче провадження у справі було закрито, призначено справу до судового розгляду по суті, та задоволено клопотання позивачки про витребування доказів. Позивачка до початку судового розгляду подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. \~ \~ \~ \~Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив та заперечень проти позову не надав. Згідно із ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив і якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. \~ \~ \~ \~ Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, визначає Сімейний кодекс України. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді прав про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved