Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-17 00:00:00

03.10.2023 року до суду надійшла направлена засобами поштового зв`язку 30.09.2023 року вказана позовна заява, подана представником позивача - начальником відділу правової роботи та запобігання корупції апарату Лозівської районної військової адміністрації Попудренком Євгеном Олександровичем у порядку самопредставництва юридичної особи за ч.4 ст.58 ЦПК України на підставі довіреності від 18.01.2023 року за №01-56/164 за підписом начальника Лозівської районної військової адміністрації Харківської області Володимира Ромаха та п.п.п. 1.7, 2.1.14, 2.1.24 та 5.3 «Положення про відділ правової роботи та запобігання корупції апарату Лозівської районної державної адміністрації», затвердженого розпорядженням голови Лозівської районної державної адміністрації №69 від 19.04.2021 року, в якій позивач просив визнати недійсним договір найму житлового приміщення від 03.07.2019 року, укладений між Первомайською районною державною адміністрацією Харківської області та відповідачкою по справі щодо квартири, що належить державі та має статус службової. Підставою позову було зазначено те, що Лозівська районна військова адміністрація Харківської області є правонаступником на час воєнного стану Лозівської районної державної адміністрації Харківської області на підставі п.2 указу Президента України №68 від 24.02.2022 року «Про утворення військових адміністрацій». У свою чергу, Лозівська районна державна адміністрація Харківської області є правонаступником Первомайської районної державної адміністрації Харківської області на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України №1635-р від 16.12.2020 року та прийнятого на його виконання розпорядження голови Харківської обласної державної адміністрації №179 від 31.03.2021 року. Відносно квартири право оперативного управління вказаної квартирою як державною власністю було передано позивачу на підставі передавального акту як додатку до розпорядження голови Харківської обласної державної адміністрації №179 від 31.03.2021 року. Відповідне речове право було зареєстроване за позивачем 13.05.2021 року на підставі реєстраційних дій державного реєстратора виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області Юдіної Маргарити Григорівни. Статус квартири як службової визнаний рішенням виконавчого комітету Первомайської міської ради Харківської області №569 від 16.12.1998 року. Відповідачка за власним рішенням змінила своє прізвище 01.11.2019 року. Підставою позову є те, що при наданні відповідачці вказаного житла не були дотримані процедури, визначені Житловим кодексом України для його отримання та відповідачка, яка займала на той час посаду завідуючої юридичного сектору апарату районної державної адміністрації з 01.07.2016 року до 25.02.2021 року, взагалі не мала права на отримання вказаного житла як службового за посадою. Ухвалою судді від 23.10.2023 року вказана позовна заява була прийнята до розгляду та по ній відкрито загальне позовне провадження, залучено до участі у справі третю особу за ініціативою суду, зобов`язано позивача виконати дії, передбачені ч.3 ст.187 ЦПК України щодо направлення копії позовної заяви з додатками, встановлено відповідачці строк для подання відзиву та третій особі письмових пояснень (а.с.31-32). Вимоги ухвали в частині направлення копії позовної заяви з додатками третій особі було виконано (а.с.41-42). 13.11.2023 року до суду надійшов відзив відповідачки, в якому відповідачка просила відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог за безпідставністю (а.с. 43-63). Перед підготовчим провадження 15.11.2023 року від представника третьої особи у порядку самопредставництва відповідно до вимог посадової інструкції [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника вказаної особи із вказівкою, що позовні вимоги третя особа не підтримує та з ними не згодна. (а.с.64). Як додаток до вказаної заяви був долучений документ під назвою «письмові пояснення третьої особи на позовну заяву», в якому за підписом виконуючого обов`язки керівника третьої особи за посадою на час відсутності дійсного керівника третьої особи через відрядження, було викладено позицію третьої особи (а.с.69). Ухвалою суду від 15.11.2023 року підготовче провадження було відкладено через надання сторонам часу для подання відповіді на відзив та заперечення (в разі бажання) (а.с.73-74). 20.11.2023 року засобами Електронного суду до суду надійшла відповідь на відзив з боку позивача, в якому він підтримав заявлені первинно вимоги та спростовував вимоги відзиву відповідачки, вказуючи, що питання виселення із спірної квартири не є предметом позовних вимог, а заперечення відповідачки, викладені у відзиві не грунтуються на нормах матеріального права (а.с.84-86). Копія відзиву було надіслана іншим учасникам провадження (а.с.87-88). Заперечення та інших клопотань до суду у підготовчому провадженні учасниками провадження не заявлялося. Від третьої особи 12.12.2023 року засобами Електронного суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника третьої особи та вказівкою про не підтримку заявлених позовних вимог позивача та їх заперечення у повному обсязі (а.с.90-91). Перед судовим засідання у підготовчому провадженні 13.12.2023 року представник позивача та відповідачка просили закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті, провести підготовче провадження за їх відсутності (а.с.92-93). Ухвалою суду від 13.12.2023 року підготовче провадження було закрито та справу призначено до розгляду по суті, встановлено, що справа розглядається на підставі позовної заяви, відзиву та відповіді на відзив (а.с.95-96). Судове засідання 25.12.2023 року не відбулося та було відкладено через захворювання відповідачки на Covid-19 (а.с.110), про що суду були надані відповідні документу у судовому засіданні 08.01.2024 року (а.с.120). У судовому засіданні при розгляді справи по суті ухвалою суду із занесення до прокотолу судового засідання була оголошення перерва у зв`язку із вступом у справу представниці відповідачки та заявленням клопотання про ознайомлення з матеріалами справи (а.с.118-119, 121). При розгляді справи по суті 18.01.2024 року представник позивача доводи позовної заяви підтримав з мотивів, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Відповідачка у судовому засіданні 18.01.2024 року проти позову заперечила з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву. Представниця відповідача при обгрунтуванні власної позиції просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог через невірно визначені підстави позову з боку позивача, що є окремою підставою для відмови у позові, посилаючись на те, що договір, який позивач бажає визнати недійсним не був за своєю правовою природою договором найму, а був договором безоплатного користування, який не може бути визнаний недійсним на підставі вимог діючого законодавства, і його укладання було правом керівника на той час Первомайської районної державної адміністрації Харківської області. До того ж вказаний договір був не першим, укладеним із відповідачкою за ідентичних умов та був направлений для зменшення фінансового навантаження на державу в частині оплати комунальних послуг за вказану квартиру, які б за відсутності відповідачки мусило б оплачувати відповідна районна державна адміністратиція. Третя особа по справі у судове засідання не прибула, про день, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином (а.с.130), причини неявку суду не повідомила, що дозволяє суду розглядати справу по суті, враховуючи, що вказана особа свою позицію по справі вже висловила. Вислухавши відповідачку, представників сторін, дослідивши матеріали справи та діюче законодавство з предмета спору, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги слід задовольнити, виходячи з наступного. 03.07.2019 року між Первомайською районною державною адміністрацією Харківської області в області в особі колишнього голови даної установи та відповідачкою був укладений договір найму житлового приміщення, а саме трикімнатною квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). У цей же день було підписано акт прийому-передачі вказаної квартири між сторонами (а.с.8). За вказаним договором відповідна квартира передавалася відповідачці строком на 5 років з правами володіння та користування, плата за приміщення не стягувалася, надання квартири було зумовлено забезпечення відповідачки службовим житлом як державного службовця Первомайської районної державної адміністрації. Вказана квартира набула статус службової на підставі рішення третьої особи №569 від 16.12.1998 року «Про визнання квартири службовою», а станом на час розгляду справи у ній зареєстровані відповідачка та її малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] (а.с.11). Право власності на вказану квартиру має держава, а правом оперативного розпорядження має позивач як правонаступник Первомайської районної державної адміністрації Харківської області на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України №1635-р від 16.12.2020 року та прийнятого на його виконання розпорядження голови Харківської обласної державної адміністрації №179 від 31.03.2021 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.05.2021 року №256751051 (а.с.9). Відповідачка змінила прізвище на теперішнє 01.11.2019 року, що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] , виданого Первомайським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області (а.с.10). Також відповідачка перебуває на посаді головного спеціаліста сектору оборонної та мобілізаційної роботи апарату Лозівської районної державної адміністрації Харківської області шляхом переведення з Первомайської районноої державної адміністрації та на час подання позову та розгляду справи в суді першої інстанції перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею шести річного віку, що підтверджується довідкою позивача від 04.09.2023 року №01-53/2747 та копією наказу позивача від 08.11.2023 року №177-к (а.с.14, 57). На час укладання оспорюваного правочину відповідачка займала посаду завідуючої юридичного сектору апарату районної державної адміністрації, що підтверджується довідкою КП «Міський архів» Первомайської міської ради Харківської області №529 від 04.08.2022 року (а.с.13). Вирішуючи справу по суті, суд первинно, відкидає доводи, викладені відповідачкою та її представницею як щодо того, що раніше з відповідачкою головами Первомайської районної державної адміністрації Харківської області відносно тієї ж квартири укладалися ідентичні за своєю суттю та змістом договори найму (а.с.58-63), так і щодо того, що вказаний договір за своєю правовою природою був договором безоплатного користування, оскільки вказані доводи сторони відповідача не грунтуються на вимогах закону, оскільки сам факт укладання договорів та їх не оскарження не є підтвердженням дотримання вимог норм матеріального права при їх укладанні, а посилання на інше правове обгрунтування закону не може бути прийняте судом до уваги, оскільки зазначений відповідачкою та її представницею договір (безоплатного користування державним майном, яким є квартира) не міг з юридичною точки бути укладений відповідно до вимог законодавства. Тому усі дії відносно вищевказаної квартири відбувалися відповідно до вимог Житлового кодексу України як службового житла у оперативному користуванні державного органу, яким на той час була Первомайська районна державна адміністрація. Надання вказаного житла могло бути здійснено виключно на підставі діючого законодавства для вказаних правовідносин, яким в даній частині є постанова Ради Міністрів Української РСР від 04.02.1988 року №37 «Про службові жилі приміщення», відповідно до п.34 якого передбачено, що службовими житловими приміщеннями забезпечуються виключно голови, перші заступники, заступники та заступники голів - керівники апарату місцевих державних адміністрацій, які переїхали в інший населений пункт у зв`язку з призначенням на посаду і потребують забезпечення житлом у такому населеному пункті. Усі інші категорії посад в районних державних адміністраціях права на отримання службового житлового приміщення не мають. Вони можуть лише отримати житло від органів місцевого самоврядування у загальному або пільговому порядку (першочерго чи позачергово), як особи, які потребують поліпшення житлових умов при наявності перебування у відповідній черзі. В даній справі відповідачка до визначеної законом категорії осіб, які мають право на отримання службового житла не відносилася та не відноситься як на час укладання оспорюваного правочину, так і дотепер, а тому надання їй у користування відповідної квартири як службової прямо суперечить вимогам закону. При цьому для розгляду справи не має значення, чи видався при укладанні оспорюваного правочину ордер, чи потребувала відповідачка житла та чи перебувала вона у черзі осіб, які потребують поліпшення житлових умов, оскільки вказані умови є другорядними по відношенню до того, що вона не була суб`єктом, якому могло бути надане службове житло у районній державній адміністрації. Зазначений позивачем нормативно-правовий акт не входив до додатку 2 Закону України «Про дерадянизацію законодавства України» від 21.04.2022 року та застосовується на території України, як і раніше, без жодних обмежень. Посилання представниці відповідачки щодо правової природи договору, який на її думку, був і є договором безоплатного користування майном у порядку, передбаченому главою 58 Цивільного кодексу України, то вказані доводи сторони відповідача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зазначені вимоги стосуються вільного цивільного обороту, є загальними по відношенню до спеціального законодавства, яким в даному випадку виступає Закон України «Про оренду державного та комунального майна», за яким будь-які відносини у сфері оренди (найму) державного майна є оплатними, у зв`язку з чим оспорюваний правочин до них не може бути віднесений. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦПК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч.1 та ч.3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частина перша статті 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Таким чином, під час судового розгляду підтверджено недійсність правочину, укладеного між Первомайською районною державною адміністрацією Харківської області та відповідачкою щодо найму службової квартири за адресою: [ADDRESS] , а тому вимоги позовної заяви знайшли своє підтвердження під час судового розгляду. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути судові витрати у справі у вигляді сплаченого судового збору позивачем у розмірі 2684,00 грн., На підставі викладеного та

Outcome: approved