Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-21 00:00:00

Позивач [PERSON] 21.07.2020 звернувся в Орджонікідзевський районний суд м. Харкова з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позовна заява обґрунтована тим, що 18.10.2017 між [PERSON] та [PERSON] був укладений в простій письмовій формі договір позики, відповідно до якого [PERSON] надав [PERSON] позику в сумі 78500 Євро зі строком повернення не пізніше 16.08.2018. Позивач вказував, що відповідачем умови договору не виконані, кошти не повернуті, від виконання зобов`язань ухиляється. Вважає, що відповідач має сплатити проценти за користування коштами у розмірі облікової ставки НБУ, а також 3 % річних В поданій до суду позовній заяві просив стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість в розмірі 3587986,79 грн, з яких: 2389540 грн сума основного боргу, 1002738,47 грн сума відсотків та 195708,32 грн сума 3 % річних. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 31.07.2020 відкрито провадження в даній справі за правилами загального позовного провадження. Відповідачем [PERSON] 25.02.2021 подано до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] , яка обґрунтована тим, що в 2016 році було створене ПП «Кові Плюс», власником якого є [PERSON] , директором якого було призначено [PERSON] . [PERSON] вказував, що 18.10.2017 прибув до Києва, де [PERSON] передав йому кошти для розвитку діяльності та запропонував укласти договір позики і написати розписку, сторони узгодили, що кошти будуть витрачені на оплату праці програмістів, на розвиток діяльності ПП «Кові плюс». Вважає, що договір позики від 18.10.2017 є формальністю, між сторонами мали місце інші правовідносини, не пов`язані з договором позики, гроші не передавалися у власність [PERSON] , а лише для розвитку бізнесу. В поданій до суду зустрічній позовній заяві [PERSON] просив визнати договір позики від 18.10.2017, укладений між [PERSON] та [PERSON] , недійсним. Протокольною ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 26.02.2021 зустрічну позовну заяву [PERSON] прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24.05.2021 закрито підготовче провадження в справі. Позивачем [PERSON] 25.05.2021 подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив суд стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість у розмірі 4119711,59 грн, з яких: 2630597,80 грн сума основного боргу, 1245008,73 грн сума відсотків та 244105,06 грн сума 3 % річних. Відповідно до розпорядження Голови Верховного Суду від 14.03.2022 № 7/0/9-22 змінено територіальну підсудність судових справ Орджонікідзевського районного суду м. Харкова на Київський районний суд м. Полтави Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 16.03.2023 справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним прийнята до розгляду Київським районним судом м. Полтави за правилами загального позовного провадження з призначенням судового засідання з розгляду справи по суті. Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримала подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Відповідач та його представник в судове засідання неодноразово не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про розгляд справи. При вирішенні питання про належне повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи судом враховується, що відповідно до норм ч. 5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. Суд, враховуючи відсутність підстав для відкладення розгляду справи, вважає за можливе провести розгляд без участі осіб, які не з`явилися. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що 18.10.2017 між [PERSON] як позикодавцем та [PERSON] як позичальником був укладений в простій письмовій формі договір позики (а.с. 137-138), відповідно до умов якого [PERSON] надає [PERSON] позику в сумі 2480000 грн, що є еквівалентно 78500 Євро зі строком повернення не пізніше 16.08.2018. Факт передачі грошової суми в борг та факт отримання коштів підтверджено письмовою розпискою, написаною власноруч [PERSON] (а.с. 138 зворот). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором. Встановлено, що відповідно до умов зобов`язання, яке виникло між сторонами по справі, грошові кошти відповідач [PERSON] позивачу [PERSON] не повернув. Встановивши дані обставини, оскільки відповідачем позивачу грошові кошти за укладеним договором позики не повернуто, суд приходить до висновку, що заборгованість за договором в розмірі 2389540 грн підлягає стягненню з відповідача. При визначенні розміру суми заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачі, судом враховується, що сторони договору [PERSON] та [PERSON] під час його укладення передбачили, що сума позики в розмірі 2480000 грн підлягає поверненню в сумі, що буде еквівалентна 78500 Євро за офіційним курсом станом на день передачі коштів (пункт 2.3. договору). На час вирішення справи судом за даними Національного банку України офіційний курс гривні щодо іноземної валюти Євро складає 40,8404. 78500 Євро станом на час вирішення справи судом еквівалентно 3205971,40 грн. Позивач, використовуючи на власний розсуд надані йому права, в поданій до суду 25.05.2021 заяві просив стягнути суму основного боргу в розмірі 2630597,80 грн, правом на збільшення позовних вимог не скористався. Тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] суми основаного боргу за договором позики в розмірі 2630597,80 грн. Також судом встановлено, що під час укладення договору позики його сторони в п. 1.1. передбачили, що позика є безвідсотковою. З цих підстав позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] відсотків в сумі 1245008,73 грн, що розраховані на рівні облікової ставки НБУ, є повністю безпідставними та не підлягають задоволенню. Статтею 1048 ЦК України, на яку посилається позивач в поданій до суд позовній заяві передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. В даному випадку сторони передбачили саме безпроцентність позики. Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, такі проценти нараховуються у разі: якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України гривні; період нарахування процентів від суми позики є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16. За нормами ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки судом встановлено, що відповідачем позивачу грошові кошти не повернуті, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума 3 % річних в розмірі 244105,06 грн, враховуючи межі заявлених позовних вимог. При вирішенні вимог [PERSON] за зустрічною позовною заявою судом враховується наступне. Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України). Наявність простого письмового договору та письмової розписки, складеної відповідачем [PERSON] , про отримання грошових коштів в відповідному розмірі, є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, отже, між сторонами по справі 18.10.2017 виникли боргові зобов`язання. Верховним Судом\~України в\~у справі\~N\~6-50цс16\~ викладено\~правову позицію,\~згідно з\~якою письмова\~форма договору\~позики внаслідок\~його реального\~характеру є\~доказом не\~лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові N 6-79цс14 від 2 липня 2014 року). Судом також враховується та обставина, що оригінали відповідних договору та розписки надані до суду позивачем, що згідно з положенням частини третьої статті 545 ЦК України свідчить про неповернення боргу відповідачем. При цьому звертаючись до суду з вимогами про визнання договору недійсним, відповідач не оспорює факт отримання коштів. Твердження відповідача про те, що кошти надавалися на розвиток діяльності підприємства жодним чином не спростовує виникнення між сторонами відповідних правовідносин та наявність у відповідача зобов`язань з повернення коштів. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що зустрічну позовні вимоги [PERSON] є повністю безпідставними та не підлягають задоволенню. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначено нормами ст. 141 ЦПК України. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати зі спати судового збору в розмірі 11350 грн.

Outcome: partial