Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-08 00:00:00

Свої позовні вимоги позивачка мотивує тим, що згідно рішення Немирівського районного суду Вінницької області по справі №140/1220/19 від 14.06.2019 року про збільшення розміру аліментів на утримання дитини з відповідача стягнуто аліменти на користь позивачки на утримання спільної доньки - [PERSON] , [INFO] в розмірі 2500,00 гривень щомісячно, але не менше чим 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14.06.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. З моменту присудження аліментів і по даний час пройшов значний проміжок часу, за який на законодавчому порядку значно збільшився щомісячний прожитковий мінімум для дітей та мінімальний розмір аліментів на їх утримання. Окрім того, в змінилися потреби дитини у зв`язку зі станом її здоров`я та витратна частина на виховання, утримання, розвиток та лікування спільної дитини. Донька проживає постійно зі позивачкою та знаходиться на повному її утриманні. З 2019 року донька має інвалідність групи «А» із діагнозом F 84.00 (розлад нейророзвитку із порушенням соціальної комунікації та стереотипної поведінки, розлад харчової поведінки). Даний діагноз та інвалідність доньки було встановлено після призначення аліментів та дана обставина не була врахована при прийнятті рішення. Аліментів, які сплачує відповідач на даний час, недостатньо для належного утримання і лікування доньки, яка потребує постійного кваліфіковано догляду, розвитку та підтримки. Окрім того, відповідач не добросовісно ставиться до прохання позивачки додатково допомагати коштами на лікування доньки, всі його обов`язки обмежуються сплатою аліментів. В судовому засіданні представник позивачки - адвокат Діденко Н.П. та позивачка [PERSON] підтримали позовну заяву у повному обсязі, просять її задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак надіслав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що визнає позовні вимоги частково. Зокрема, визнає свій обов`язок утримувати доньку та жодним чином не відмовляється від нього, вважає за можливе стягнути з нього аліменти на утримання доньки у розмірі 1/4 з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Разом з тим, відповідач категорично не погоджується з вимогами про стягнення з нього аліментів на утримання доньки у розмірі 1/2 з усіх видів його заробітку (доходу), оскільки на даний час від безробітній, та такий розмір аліментів буде становити для нього надмірний тчгар. Вважає, що позивачкою жодним чином не обґрунтовано заявлений розмір аліментів, а витрати, викликані особливими обставинами, зокрема хворою, не є аліментами а підлягають стягненню як додаткові витрати на дитину в порядку ст. 185 СК України. Разом з тим, відповідач розуміє особливість своєї дитини та не відмовляється від участі в утриманні доньки. Заслухавши пояснення представника позивача та позивачки, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 14 грудня 2018 року між сторонами розірвано шлюб. Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 14 червня 2019 року збільшено розмір стягуваних аліментів з [PERSON] , на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] із 1500 гривень щомісячно до 2500 грн. щомісячно, але не менше чим 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до індивідуальної програми реабілітації інваліда №5, [PERSON] , є інвалідом з дитинства. Інвалідність встановлена у 2019 році. Відповідно до Протоколу №94 Лікарсько-консультативної комісії від 21.12.2021 [PERSON] встановлений діагноз F 84.0, та згідно наказу ДОЗ КОДА №895 від 08.08.2013 п.1.6 та 2.7 підлягає оформленню на категорію підгрупи "А" на 2 роки. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 2 ст. 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтями 183, 184 СК України встановлено, що за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно зі статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Частиною 1 ст. 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З правового аналізу вищезазначених норм вбачається, що Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження, ст. 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. Змінюючи спосіб стягнення аліментів з платника суд має визначити їх розмір за правилами, встановленими ст. 182 СК України, тобто з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей і інших утриманців, наявності рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведених стягувачем аліментів витрат платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інших обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 5 лютого 2014 року у справі № 6-143цс14. Позовні вимоги [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів ґрунтуються на недостатності суми фактично стягуваних аліментів для забезпечення потреб дитини-інваліда. Як слідує з положень ч. 3 ст. 181 СК України, право обирати та змінювати спосіб стягнення аліментів на утримання дітей належить їх стягувачу. Чинне законодавство надає позивачу право обирати спосіб стягнення аліментів на утримання дитини, а при необхідності - змінювати його. Позивач скористалася своїм правом, визначила способом стягнення аліментів - їх присудження у частці від доходу. Крім того, закон не встановлює обов`язку доведення мотивів, на підставі яких позивач бажає скористатися такою можливістю. При вирішенні питання щодо зміни способу стягнення аліментів суд бере до уваги, що позивач має право вибору способу стягнення аліментів, а зміна способу стягнення аліментів у даному випадку не ставить відповідача в скрутне матеріальне становище, відтак суд приходить до висновку про наявність підстав для зміни способу стягнення аліментів з твердої грошової суми та стягнення їх у частці від доходу. Така зміна способу стягнення аліментів буде відповідати інтересам дитини та засадам справедливості, добросовісності та розумності. Як роз`яснено у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до статті 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Відповідно до ч.1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Таким чином, обгрунтовуючи свої вимоги про стягнення із відповідача 1/2 частини всіх доходів, позивачка посилається на те, що спільна донька сторін є інвалідом та її реабілітація потребує додаткових коштів. Однак, суд наголошує, що такі витрати не входять до складу аліментів, та не можуть покриватися за рахунок стягнення із відповідача половини усіх доходів, а є додатковими витратами в розумінні ст. 185 СК України та можуть бути стягненні за відповідним рішенням суду на підставі документально підтверджених додаткових витрат. Разом із тим, враховуючи розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, рівність обов`язку батьків щодо утримання дитини, матеріальне становище сторін, вважає за необхідне стягувати з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 (одна четверта) частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідно віку. А тому суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, суд вважає за необхідне зазначити таке. Згідно з положеннями ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. При поданні позову позивачка судовий збір не сплачував в силу звільнення від сплати судового збору на підставі ст. 5 ЗУ "Про судовий збір", а тому, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Окрім того, статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Позивачкою на підтвердження витрат на правничу допомогу було надано суду договір про надання правничої допомоги №255 від 31.10.2023, ордер №1100273 на надання правничої (правової допомоги) від 31.10.2023 та квитанцію до прибуткового касового ордера №255 на суму 3000 гривень. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, враховуючи результат вирішення справи, суд вважає за необхідне судові витрати по даній справі у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 гривень стягнути з відповідача на користь позивачки.

Outcome: partial