Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-08 00:00:00

12 липня 2023 року позивач звернувся до Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про\~стягнення безпідставно\~набутих грошових\~коштів. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 28 березня 2023 р. між позивачем, діючим як фізична особа-підприємець, та відповідачем було укладено трудовий договір та видано наказ №\~121К про прийняття відповідача на роботу водієм автомобільних засобів. Після проходження інструктажу відповідачу було надано автомобіль «Вольво» державний номер [NUMBER] , на якому він з вантажем виїхав з м.\~Дніпро до м.\~Тбілісі (Грузія). Після передачі вантажу замовнику відповідач одержав від нього 7\~500 доларів США, з яких за погодженням з позивачем витратив 1\~100 доларів США на обслуговування автомобіля. 20\~квітня\~2023 року відповідач виїхав до Одеси, де здав товар, одержаний в Грузії, здійснив завантаження автомобіля в м.\~Рені та прибув до м.\~Дніпро. В м.\~Дніпро відповідач передав представнику позивача 4\~000 доларів США, а щодо решти коштів пояснив, що витратив їх на особисті потреби. У зв`язку з викладеним позивач просив стягнути з відповідача 2\~400 доларів США безпідставно набутих коштів (а.с.\~а.с. 1 3). Ухвалою Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 13 липня 2023 позовну заяву передано за підсудністю в порядку ч. 1 ст. 27 ЦПК України за місцем реєстрації відповідача до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська (а.с. 28). Ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 04\~вересня 2023 року відкрито провадження у справі та на підставі п.п.\~1, 2 ч.\~1 ст.\~274 ЦПК України призначено її до розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику представників сторін (а.с. 36). Відповідач ухвалу про відкриття провадження та позовну заяву з додатками не одержав, поштове відправлення на його адресу повернулось за закінченням терміну зберігання, що не є належним повідомлення сторони про розгляд справи (а.с. 38). У зв`язку з викладеним, ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 15 листопада 2023 року цивільну справу №\~204/10372/23 призначено до розгляду в судовому засіданні 05 грудня 2023 року з викликом представників сторін (а.с. 39). 01 грудня 2023 року через канцелярію Кіровського районного суду міста Дніпропетровська надійшов відзив від відповідача [PERSON] , поданий його представником адвокатом Левикіним В.Є. У своєму відзиві відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, вказував, що оскільки між позивачем та відповідачем було укладено трудовий договір, правовідносини між сторонами регулювались нормами законодавства про працю, а тому до них не можуть бути застосовні норми Цивільного кодексу України, які регулюють відносини, що виникають з набуття чи збереження майна без достатніх правових підстав. Відповідач вказував, що довіреність, на яку посилається позивач в обґрунтування свої вимог, є нікчемним правочином, оскільки не містить обов`язкового реквізиту: дати її вчинення, крім того, на думку відповідача, вона мала бути посвідчена нотаріально. Відповідач зауважував, що крім довіреності позивачем не подано доказів фактичного одержання відповідачем коштів за цією довіреністю, до посадових обов`язків відповідача не відноситься одержання та інкасація грошових коштів, тим більше, через Державний кордон України. В судове засідання 05 грудня 2023 р. з`явились представник позивача, відповідач та його представник. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовну заяву та просив її задовольнити з мотивів, зазначених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з мотивів, зазначених у відзиві на позов. Відповідач в судовому засіданні погоджувався з доводами свого захисника, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні було оголошено перерву до 09 січня 2024 року. 12 грудня 2023 року через канцелярію Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від відповідача надійшла заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. В судове засідання 09 січня 2024 року, в якому розгляд справи було завершено, з`явились представник позивача, відповідач та його представник, які підтримали доводи, висловлені раніше. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав. Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позиває зареєстрований як фізична особа-підприємець. При цьому, до суду позивач звернувся як фізична-особа, а не суб`єкт підприємницької діяльності. Згідно ст. 46 Господарського кодексу України\~підприємці мають право укладати з громадянами договори щодо використання їх праці. При укладенні трудового договору (контракту, угоди) підприємець зобов`язаний забезпечити належні і безпечні умови праці, оплату праці не нижчу від визначеної законом та її своєчасне одержання працівниками, а також інші соціальні гарантії, включаючи соціальне й медичне страхування та соціальне забезпечення відповідно до законодавства України. 28 березня 2023 р. між фізичною особою-підприємцем [PERSON] (позивач) та відповідачем було укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, згідно якого відповідач був прийнятий на посаду водія автомобільних засобів категорії С1, СЕ (а.с. а.с. 11 12). Відповідно до п.\~1 вказаного договору він укладений як безстроковий трудовий договір. Згідно п.\~3 цього договору відповідачу було встановлено заробітну плату в розмірі 6\~700 грн. (а.с. 11). 27 березня 2023 р. фізичною особою-підприємцем [PERSON] було видано наказ № 121К «Про прийняття на роботу» відповідно до якого відповідач був прийнятий на посаду водія автомобільних засобів та мав стати до роботи 28\~березня 2023 р. (а.с. 13). Згідно відмітки на вказаному наказі відповідач був з ним ознайомлений 28 березня 2023 р. (а.с. 13). На підставі викладеного, суд приходить до висновків, що між сторонами виникли трудові правовідносини, які регулюються Кодексом законів про працю України та іншими законодавчими актами з питань праці. Згідно пояснень позивача та його представника відповідачу було надано автомобіль «Вольво» державний номер [NUMBER] , на якому він з вантажем виїхав з м.\~Дніпро до м.\~Тбілісі (Грузія). Після передачі вантажу замовнику відповідач одержав від нього 7\~500 доларів США, з яких за погодженням з позивачем витратив 1\~100 доларів США на обслуговування автомобіля. 20\~квітня\~2023 року відповідач виїхав до Одеси, де здав товар, одержаний в Грузії, здійснив завантаження автомобіля в м.\~Рені та прибув до м.\~Дніпро. В м.\~Дніпро відповідач передав представнику позивача 4\~000 доларів США. Відповідач підтверджує факт здійснення перевезень, з приводу розрахунків пояснював, що одержані кошти за вирахуванням своєї заробітної плати та витрат на обслуговування автомобіля, передав представнику позивача. Письмові документи щодо вказаних переведень, доставки товару та взаємовідносин між позивачем та замовниками товару, а також щодо розрахунків з відповідачем до суду на надано, за винятком довіреності, яка сама по собі не може бути доказом фактичного одержання будь-яких коштів чи товарно-матеріальних цінностей. Статтею 21 КЗпП України\~визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язуєтеся виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до\~ст. 130 КЗпП України\~працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене. Згідно з ч.\~2\~ст.\~130 КЗпП України\~умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Зі змісту ч.2\~ст.130 КЗпП\~матеріальна відповідальність працівника настає тільки за наявності його вини в заподіянні підприємству, установі, організації майнової шкоди. Згідно\~ ст. 131 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді. Згідно\~ст. 132 КЗпП України\~за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. У абз.1 п.3 постанови Пленуму ВС «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками»\~№14\~\~від 29.12.1992 зазначено, що відповідно зі\~ст.130 КЗпП\~відшкодування шкоди провадиться незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за дії (бездіяльність), якими заподіяна шкода підприємству, установі, організації. Що ж до посилань позивача на положення Глави 83 Цивільного кодексу України, то слід відзначити наступне. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Судом не приймається до уваги як доказ заподіяння відповідачем шкоди позивачу чи набуття грошових коштів пояснення за заявою про можливе вчинення правопорушення, оскільки вони носять суперечливий характер (хоча й містять твердження про одержання певних грошових коштів, проте супроводжуються поясненнями про використання їх на ремонт транспортного засобу та оплату праці). При цьому, суд враховує, що саме на роботодавця покладається обов`язок забезпечити належний документообіг на підтвердження видачі коштів під звіт та їх витрат, виплати заробітної плати. Щодо пояснень представника позивача про одержання відповідачем оплати за доставлений до м.\~Тбілісі (Грузія) товар, то суд не приймає їх до уваги, з огляду на наступне. Згідно абз. 1 ч. 3 ст.\~4 Закону України «Про валюту і валютні операції» резиденти з урахуванням обмежень, визначених цим Законом та іншими законами України, мають право відкривати рахунки в іноземних фінансових установах та здійснювати через такі рахунки валютні операції. Згідно ч.\~4 ст.\~5 Закону України «Про валюту і валютні операції» порядок проведення розрахунків за валютними операціями визначається Національним банком України. Відповідно до п.п.\~1 п. 4 Положення про здійснення операцій із валютними цінностями, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 01 січня 2019 р. №\~2, до поточних валютних операцій належать, зокрема, розрахунки за експорт та імпорт товару (уключаючи сплату штрафів, пені, бонусів, відшкодування супутніх витрат у зв`язку із виконанням зовнішньоекономічного договору, відшкодування збитків у зв`язку із невиконанням зовнішньоекономічного договору), уключаючи такі розрахунки на території України. Відповідно до п.\~30 Положення про здійснення операцій із валютними цінностями, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 01 січня 2019 р. №\~2, розрахунки, а також перекази за валютними операціями, зазначеними в пунктах 27-30 розділу IV цього Положення, здійснюються виключно через банки, крім випадків, передбачених частиною четвертою\~статті 59\~Закону України «Про ринки капіталу та організовані товарні ринки». При цьому, в п.\~28 Положення про здійснення операцій з валютними цінностями згадуються розрахунки між резидентами і нерезидентами за поточними торговельними операціями, на які, таким чином, поширюються обмеження, визначення п.\~30 згаданого Положення. Згідно п. 42 Положення про здійснення операцій із валютними цінностями, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 01 січня 2019 р. №\~2, резиденти юридичні особи і фізичні особи-підприємці (далі - юридичні особи-резиденти), представництва юридичних осіб-нерезидентів мають право проводити розрахунки щодо забезпечення витрат на відрядження працівників за кордон, а також розрахунки з оплати представницьких витрат на організацію офіційних заходів за кордоном, із використанням знятої для цих цілей із власних поточних рахунків готівкової іноземної валюти. За умовами ч.3 ст.\~12, ч.1 ст.\~13 ЦПК України\~обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, приходить до висновку про необґрунтованість позову, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини, на які він посилається у своєму позові. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог на підставі ст.\~141 ЦПК України слід дійти висновку, що витрати позивача, які складаються з сплаченого ним судового збору, відшкодуванню не підлягають. Згідно ч.ч.1,3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 8 ст.141ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч.ч.3,4 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». Разом з тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved