Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-14 00:00:00

15 лютого 2023 року, представник АТ «Сенс Банк» звернувся до Приморського райсуду м. Одеси з даним позовом, в якому зазначив, що 22.12.2006 р. між АКБ СР «Укрсоцбанк» та відповідачкою було укладено договір кредиту №2006/670/205 на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 50000 дол. США зі сплатою процентів річних та комісій. Так, загальними зборами акціонерів від 09.03.2010 р. було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та зміну найменування (назви) банку на ПАТ «Укрсоцбанк», а з 10.08.2018 р. ПАТ «Укрсоцбанк» змінило найменування на АТ «Укрсоцбанк». Згідно з рішення № 5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 р. було прийнято рішення щодо припинення АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк» де в п.п. 1.2. визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа-Банк» з 15.10.2019 року. В подальшому, рішенням позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» від 12.08.2022 р. було змінено найменування банку з ПАТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк», а також про внесення змін до Статуту АТ «Альфа-Банк» шляхом затвердження його в новій редакції та 30.11.2022 р. були внесені зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме - змінено найменування банку з АТ «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк». Позивач свої зобов?язання за договором виконав, надавши відповідачці кредит у сумі визначеній договором. Онак, в порушення умов договору, відповідачка свої зобов?язання належним чином не виконувала, у зв?язку із чим відповідно до рішення Овідіопольського райсуду Одеської області від 27.12.2006 р. було звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 27.12.2006 р., зареєстрованим за реєстровим № 10493 та за іпотечним договором від 16.05.2007 р. з метою їх реалізації та направлення коштів на погашення заборгованості перед ПАТ «Укрсоцбанк» за кредитним договором № 2006/670/205 від 22.12.2006 р. у розмірі 85977,44 дол. США та за кредитним договором № 2007/670-2.06/45 від 11.05.2007 у розмірі 56220,18 дол. США. З позову вбачається, що в результаті не виконання відповідачкою вимог кредитного договору № 2006/670/205, у останньої утворилась заборгованість на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка станом на 18.10.2022 р. становила 7737,97 дол. США, яку позивач просив суд стягнути з відповідачки на свою користь. Ухвалою Приморського райсуду м. Одеси від 13.03.2023 р. вказані матеріали цивільної справи в порядку ст.ст. 27,31,187 ЦПК України були направлені до Овідіопольського райсуду Одеської області за підсудністю у зв?язку з реєстрацією місця проживання відповідачки на території юрисдикції вказаного суду, ухвалою якого від 18.04.2023 р. вказані матеріли були прийняті до свого провадження з призначенням справи в за правилами загального позовного провадження (а.с. 42,44,45). 31.05.2023 р. до Овідіопольського райсуду Одеської області від представника позивачів надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій, на підставі ст. 625 ч. 2 ЦК України, представник позивачів просив стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором № 2006/670/205 від 22.12.2006 р. у сумі 12776,48 дол. США (а.с. 48-50). Заочним рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 24.08.2023 р. вказаний збільшений позов АТ «Сенс Банк» був задоволений та стягнуто з\~ [PERSON] на користь\~АТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 12776,48 дол. США та судовий збір у сумі 5555,41 грн. (а.с. 77-79). Ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 25.10.2023 р. була задоволена заява відповідачки [PERSON] про перегляд заочного рішення суду з поновленням строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та скасовано зачне рішення Овідіопольського райсуду Одеської області від 24.08.2023 р. з передачею справи до канцелярії суду для подальшого автоматизованого розподілу (а.с. 107-108). Протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 31.10.2023 р. вказані матеріали цивільного позову були розподілені в провадження судді Гандзій Д.М. (а.с. 112). Представник позивачів в судове засідання не з`явився, надіславши на електронну адресу суду заяву, в якій позов підтримав у повному обсязі та на підставі ч. 4 ст. 223, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, просив суд слухати справу за його відсутності з наданням письмових пояснень на письмовий відзив відповідачки [PERSON] та її заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності (а.с. 125-132). Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з?явилась, причини неявки не повідомила, надіславши на електронну адресу суду відзив на позов, який вважала безпідставним і необґрунтованим, разом з заявою про застосування строку позовної давності до спірних кредитних правовідносин та клопотанням про слухання справи за її відсутності (а.с. 115-124). Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Відповідно до ст. 514 ЦК України - до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов?язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов?язку. Зобов?язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, якою передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов?язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. За змістом ст.ст. 524,533-535,625 ЦК, грошовим є зобов?язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов?язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов?язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов?язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов?язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК, боржник, який прострочив виконання грошового зобов?язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, умовами вказної статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов?язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов?язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов?язань. Нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції не є штрафними санкціями, а засобом захисту коштів кредитора від знецінення, оскільки передбачена законом, а не договором. Отже, нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов?язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, про що було зазначено у Правовій позиції Верховного Суду України, в Постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов?язання відповідача сплатити заборгованість за договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за весь час прострочення до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Суд встановив, що 22.12.2006 р. між АКБ СР «Укрсоцбанк» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №2006/670/205 на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 50000 дол. США зі сплатою процентів річних та комісій (а.с. 8-13). Загальними Зборами Акціонерів 09.03.2010 р. було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та зміну найменування (назви) Банку на ПАТ «Укрсоцбанк», а з 10.08.2018 р. ПАТ «Укрсоцбанк» змінило найменування на АТ «Укрсоцбанк». Згідно з рішення № 5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 р. було прийнято рішення щодо припинення АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк» де в п.п. 1.2. визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа-Банк» з 15.10.2019 р. (а.с. 31). 12.08.2022 р. позачерговими загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк», а також про внесення змін до Статуту АТ «Альфа-Банк» шляхом затвердження його в новій редакції. 30.11.2022 р. були внесені зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме - змінено найменування банку з АТ «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк» (а.с. 16-30). Суд з?ясував, що позивачем були виконані в повному обсязі свої зобов?язання за договором з наданням відповідачці кредит у сумі визначеній договором на відміну від останньої, яка в порушення умов договору свої зобов?язання належним чином не виконала, у зв?язку із чим відповідно до рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27.12.2006 р. - було звернуто стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором від 27.12.2006 р., зареєстрованим за реєстровим № 10493 та за Іпотечним договором від 16.05.2007 р. з метою їх реалізації та направлення коштів на погашення заборгованості ПАТ «Укрсоцбанк» за кредитним договором №2006/670/205 від 22.12.2006 р. у розмірі 85977,44 дол. США та за кредитним договором №2007/670-2.06/45 від 11.05.2007 у розмірі 56220,18 дол. США (а.с. 5-7). Відповідно до первісного та збільшеного розрахунку вимог банку у зв?язку з неповерненням відповідачкою кредитної заборгованості за договором кредиту № 2006/670/205, утворилась заборгованість, яка станом на 23.02.2022 р. становить 12776,48 дол. США (а.с. 15,54). Враховуючи викладене, вимоги представника позивача про стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми у розмірі 12776,48 дол. США, нараховані за невиконання\~\~грошового зобов?язання за Договором кредиту № 2006/670/205 від 22.12.2006 р. підлягають задоволенню. Щодо доводів відповідачки про застосування позовної давності/задавненої вимоги позивачів, викладеної в окремій заяві на адресу суду, суд вважає їх є необгрунованими, а сама заява не підлягає до задоволення з огляду на те, що правовідносини що склались у даній цивільній справі та правовідносини у справах на які посилається відповідачка у висновках ВС, на думку суду - виникли з різних, не релевантних правовідносин а ніж ті що склалсь у даній справі. Так,\~рішення від\~30.05.2016\~р.,\~Овідіопольський райсуд\~Одеської області\~звернув стягнення\~на предмети\~іпотеки за\~Іпотечним договором\~від 27\~грудня 2006\~року зареєстрованим\~за реєстраційним\~ №\~10493\~та за\~Іпотечним договором\~від 16\~травня 2007\~року,\~на -\~житловий будинок\~з господарськими\~спорудами та\~складається в\~цілому з\~двох житлових\~будинків,\~позначених в\~схематичному плані\~літерами «А,\~а,\~а(1)»,\~житловою площею\~215,1\~кв.м.,\~загальною площею\~379,2\~кв.м.\~та господарчий\~блок -\~«Г»,\~котельня -\~«Ж»,\~вбиральня «В»,\~веранда а(2),\~нежитлова прибудова\~«д»,\~погріб -\~«д(1)»,\~спорудження 1-5,\~розташоване на\~земельній ділянці\~площею 840\~кв.м.,\~яке знаходиться\~у приватній\~власності;\~-\~земельна ділянка\~площею 0,084\~га з\~цільовим призначенням\~-\~для будівництва\~і обслуговування\~жилого будинку,\~господарських будівель\~і споруд,\~з метою\~їх реалізації\~та направлення\~коштів на\~погашення заборгованості\~ПАТ «Укрсоцбанк»\~за кредитним\~договором №\~2006/670/205\~від 22.12.2006\~у розмірі\~85\~977,44\~доларів США\~та за\~кредитним договором\~№ 2007/670-2.06/45 від 11.05.2007 у розмірі 56 220,18 доларів США. Отже, позивачі не можуть повторно звертатись до суду з позовом з тих самих підстав, до тих самих відповідачів, з тим самим предметом позову, оскільки за таких умов у відкритті провадження судом буде відмовлено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України. Єдиний спосіб\~захисту прав\~позивача у\~випадку невиконання\~відповідачем рішення\~суду яке\~набрало законної\~сили -\~є позов,\~пред?явлений на\~підставі ч.\~2\~ст.\~625\~ЦК України,\~а саме,\~про стягнення\~заборгованості нарахованої\~за невиконання\~рішення суду\~яке набрало\~законної сили. Зважаючи на те, що зобов`язання визначене виконавчим написом нотаріуса є триваючим, то до його повного виконання воно не може вважатись «натуральним» або «задавненим». Так, у Постанові від 08.11.2019 р. у справі № 127/15672/16-ц ВП ВС дійшла висновку, що з ухваленням у 2009 р. рішення про стягнення боргу - зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Отже, кредитор має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК, за весь час прострочення. При цьому, право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання - до моменту його усунення й обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у Постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, в яких йдеться про те, що невиконання боржником грошового зобов?язання - є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов?язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Крім цього, в Постанові\~ \~ВС \~ від\~ \~25.08.2021\~р.\~ \~у \~ справі\~ \~№ \~ 914/1560/20,\~ВС зазначив,\~що Постановою КМУ\~від 11.03.2020\~ р.\~ №\~211 «Про запобігання\~поширенню на\~території України\~ \~гострої респіраторної\~хвороби COVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-CoV-2»\~установлено з\~12\~березня 2020\~року на\~всій території\~ України\~ карантин,\~строк якого\~неодноразово продовжувався. Закон № 540-ІХ передбачив, що моментом, з якого продовжується позовна давність (у тому числі передбачена статтями 257,258 ЦК України) - є запровадження карантину відповідно до Постанови № 211, тобто 12.03.2020 р., а тому у разі, якщо сплив позовної давності мав би настати з 12.03.2020 р., а позивач звернувся до суду після цього моменту, але до закінчення карантину, позовна давність - не може вважатись пропущеною, а суд не має підстав для застосування статті 267 ЦК України (наслідки спливу позовної давності). Згідно пунктів 12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст. 257,258,362,559,681,728,786,1293 цього Кодексу - продовжуються на строк дії такого карантину. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені вказаними статтями продовжуються на строк його дії. Таким чином, суд дійшов висновку, що загальні строки позовної давності визначені ст. 257 ЦК України продовжуються на строк дії карантину та воєнного стану. З цього\~приводу Верховний\~Суд у\~складі колегії\~суддів Першої\~судової палати Касаційного цивільного суду в Постанові № 199/782/21 від 19 квітня 2023 року зазначив, що залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не врахував, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс- мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово- промислові палати»). Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв?язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Аналгічний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22), де зазначено, що вирішуючи спір, апеляційний суд не надав належної оцінки тим обставинам, що останнім днем для звернення до суду з позовом у межах строку позовної давності було 27 липня 2020 року, однак Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX про внесення змін до деяких законодавчих актів України, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, трирічний строк позовної давності було продовжено на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Таким чином, починаючи з 12.03.2020 р. і по час подачі позову, визначені ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності було продовжено на час карантину та воєнного стану. Зважаючи на викладене, суд вважає заяву відповідачки про застосування позовної давності не обґрунтованлю, а позов таким що підлягав до задоволення в повному обсязі. Доводи відповідачки про те, що позивачами у справі пропущені строки позовної давності - є безпідставними і голослівними з огляду на вищевикладене, а заява про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки позов пред`явлено в межах загальних строків позовної давності (а.с. 121-123). Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року\~у справі «Парафія\~греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні\~проти Франції», заява № 17862/91,\~§ 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W.\~проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду зазначає про відступ від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові\~від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14). Суд наголошує - в Україні визнається і діє принцип Верховенства Права.\~ Конституція України\~має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі\~Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у\~статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України - держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою\~статті 1 ЦК України - цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов?язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов?язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов?язку. Зобов?язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку - договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12.05.1991 р. № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів», згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 якого, споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від\~22 листопада 1996 року № 543/96-В\~«Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності - не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та\~Умов та правил надання банківських послуг, що мається в даному випадку, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Крім вищевказаної суми заборгованості за кредитом в порядку ст. 625 ЦК України, з відповідачки на користь банку, в порядку ст. 141 ЦПК України - підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за розгляд справи у розмірі 4244,50 грн. та 1310,91 грн. на загальну суму 5555,41 грн., як підтверджені документально (а.с. 34,54).

Outcome: approved