Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-21 00:00:00

Адвокат Долгова Людмила Валеріївна, яка діє в інтересах [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] , третя особа Універсальна біржа «Південь», про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна №1163 від 24.06.2000 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , що діяла від свого імені та від імені і в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] . 25.10.2023 року від представника позивача адвоката Долгової Л.В. надійшла заява про збільшення позовних вимог, у якій представник просила визнати за позивачем право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON] , що померла [INFO] , в порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] . Позивач є єдиною донькою та спадкоємицею за законом. Вона була зареєстрована разом із матір`ю на момент смерті і вступила в управління спадковим майном. За життя мати позивача придбала квартиру [ADDRESS] , про що між не та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, який було зареєстровано на Універсальній Біржі «Південь». Позивач звернулася до нотаріальної контори, із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, проте постановою державного нотаріуса позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з тим, що документ який посвідчує право власності на квартиру а саме договір купівлі-продажу не відповідає вимогам чинного законодавства та не виділені частки позивача та її матері у спільній сумісній власності на квартиру. У зв`язку з чим позивач змушена звернутись до суду. Ухвалою суду від 04 серпня 2023 року провадження у справі відкрито, розгляд справи ухвалено проводити у спрощеному провадженні. Представник позивача адвокат Долгова Л.В. в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач та представник третьої особи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про день і час розгляду справи, причину неявки суду не повідомили. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. 24.06.2000 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №1163 за адресою: [ADDRESS] , який був зареєстрований на Універсальній Біржі «Південь». [PERSON] , яка є матір`ю позивача, померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 26.06.2009 року, виданим Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції. 29.06.2023 року позивач звернулась до Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії №346/01-16 від 29.06.2023 року, виданої державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Гончаровій К.П. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з невідповідністю зареєстрованого договору купівлі-продажу вимогам чинного законодавства, а саме: відсутністю нотаріального посвідчення договору. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., зокрема, в ст.1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Правовідносини, які склалися між матір`ю позивача [PERSON] та іншими учасниками угоди на підставі укладеного між ними 24.06.2000 року договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , мали місце до набрання чинності Цивільним Кодексом України в редакції 2003 року. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень, в даному випадку підлягають застосуванню положення Цивільного Кодексу України в редакції 1963 року. Відповідно до ст. 224 ЦК Української РСР (в редакції 1963 р., який діяв на час укладення угоди), за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 1 ст. 227 ЦК Української РСР (в редакції 1963 р.) передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Згідно з ч. 2 ст. 47 ЦК Української РСР (в редакції 1963 р.), якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах при визнання угод недійсними» визначено, що суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК УРСР 1963 року за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Угоди, зареєстровані на товарній біржі не підлягають нотаріальному посвідченню (ч.2 ст.15 Закону України «Про товарну біржу»). З урахуванням викладеного, чинне на момент укладання спірного правочину законодавство, а саме ч.2 ст.15 ЗУ «Про товарну біржу», дозволяло укладати угоди купівлі-продажу нерухомого майна за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення біржового контракту. Таким чином, незважаючи на існуючу дату укладання правочину та норму, що дозволяла укладати угоди купівлі продажу нерухомого майна за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення, мала місце колізія норм ст.15 Закону України «Про товарну біржу» та норми кодифікованого нормативно-правового акта, а саме ст.277 ЦК Української РСР 1963 року, що вимагала обов`язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житла, якщо однією із сторін є фізична особа. Відповідно до абз.3 п.2 Постанови №14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, в якому роз`яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше. Оскільки в даному випадку наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу - ст.15 Закону України «Про товарну біржу» та ст.277 ЦК Української РСР 1963 року, Закон України «Про товарну біржу» було прийнято в 1991 року, а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року, тому при вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, суд вважає правомірним застосування сторонами спірного правочину ст.15 Закону України «Про товарну біржу» (як нормативного акта, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення. Принцип свободи договору на сьогодні прямо передбачений статтею 627 ЦК України, де зазначено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Цивільним кодексом УРСР (далі ЦК УРСР) від 18.07.1963 року прямо не встановлювався зазначений принцип, однак, згідно зі статтею 6 ЦК УРСР цивільні права і обов`язки виникли, зокрема з угод, передбачених законом порядку, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечили. Відповідно до ст.41 ЦК УРСР від 18.07.1963 року угодами визнавалися дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Угоди могли бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Тобто, договір купівлі-продажу квартири, укладений 24.06.2000 року є угодою у розумінні ст.41 ЦК УРСР. Згідно зі ст.153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Як вбачається з наданих до матеріалів справи документів, в 2000 році сторони за договором купівлі-продажу дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору, уклали договір в письмовій формі, зареєстрували на товарній біржі та виконали усі умови даного договору. Нотаріально договір між сторонами посвідчений не був, тому як відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі не підлягали нотаріальному посвідченню. Крім того, пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про врегулювання сплати державного мита при відчуженні об`єктів нерухомого майна» №1030 від 13.08.1996 року було визначено «будь-які угоди про відчуження об`єктів нерухомого майна, укладені на біржах, в агентствах нерухомості тощо, прирівнюються до нотаріального посвідчення цих договорів». Разом із тим, на час розгляду справи позивач позбавлена можливості оформити в установленому законом порядку право на спадщину, що відкрилась після смерті матері [PERSON] , оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна було оформлено в 2000 році з порушенням вимог закону в частині нотаріального посвідчення угоди, а нині така можливість відсутня із-за смерті одного з учасників договору [PERSON] , яка померла [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис №2424, та цей факт підтверджується наданою до суду копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 26 червня 2009 року. Як передбачено ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1,2 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Як вбачається із матеріалів справи доказом укладення і виконання договору його сторонами є зареєстрований на товарній біржі договір купівлі-продажу квартири, що відповідало на час його укладення вимогам ст.15 Закону України «Про товарну біржу». При цьому, норми про державну реєстрацію правочинів, щодо відчуження нерухомості, введені в дію ЦК України 2003 року. На час укладення спірної угоди, вимоги щодо реєстрації правочинів не були чинними. На той час діяли норми, які передбачали тільки реєстрацію нерухомого майна. Як вбачається з матеріалів справи, вимоги щодо реєстрації нерухомого майна на момент укладання спірної угоди виконано. Враховуючи вищевикладені обставини, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна від 24 червня 2000 року було оформлено за існуючим в той час порядком, а також мала місце конкуренція норм права, можна зробити висновок, що сторони добросовісно помилялися щодо відсутності необхідності нотаріального посвідчення договору, а тому суд приходить до висновку, що наявні правові підстави для визнання даної угоди дійсною. Крім того, зазначений договір купівлі-продажу у встановленому порядку недійсним, як оспорюваний, в частині невідповідності вимогам Закону України «Про товарну біржу», не визнавався. Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту її прав передбачений законом і відповідає йому. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання договору купівлі-продажу дійсним є законними, обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи позовні вимоги про визначення розміру часток співвласників у квартирі, суд виходить з наступного. Як вбачається із матеріалів справи, при укладення договору купівлі-продажу частки співвласників визначені не були. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Як вбачається з ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" № 20 від 22.12.1995 року, частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Таким чином, частки [PERSON] та померлої [INFO] [PERSON] є рівними та становлять по 1/2 кожного, а тому вимоги про визначення часток підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом, суд виходить з наступного. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до вимог ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З роз`яснень в Постанові Пленуму Верхового суду України за №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» вбачається, що особа яка не має змоги реалізувати своє право на отримання свідоцтва про право на спадщину у нотаріальному порядку набуває право на звернення до суду у порядку позовного провадження із вимогами щодо визнання права на спадщину. Оцінивши надані докази у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, врахувавши, що задоволення позовних вимог не порушує нічиїх прав та інтересів, суд вважає позовні вимоги [PERSON] доведеними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі ст.ст. 15, 1216, 1218, 1220, 1268, 1269, 1261 ЦК України, ст. 41 Конституції України,

Outcome: approved