Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-08 00:00:00

27 травня 2021 року [PERSON] (далі позивач, [PERSON] ) звернувся в суд з позовом до Садівничого товариства «Діброва» (далі відповідач-1, СТ «Діброва»), Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області (далі Підгайцівська сільська рада, відповідач-2), [PERSON] (далі відповідач-3, [PERSON] ), [PERSON] (далі відповідач-4, [PERSON] ), Комунального підприємства «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» Волинської обласної ради (далі відповідач-5, КП «Волинське обласне БТІ»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Кушнір Світлана Євгенівна (далі третя особа). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 1991 році, працюючи у Луцькому ПМК-18, отримав земельну ділянку для ведення садівництва у садівничому товаристві «Діброва» № [NUMBER] площею 0,0600 га, що в с. Лище на території Лищенської сільської ради Луцького району Волинської області, з того часу став членом СТ «Діброва» та сплачував членські внески. Спочатку земельну ділянку використовували для огородництва, а потім почали зводити там дачний будинок. Оскільки коштів на спорудження будинку не було, будівництво здійснювали по мірі надходження коштів. Дану земельну ділянку не приватизовував, оскільки мав намір закінчити будівництво і тоді зайнятись оформленням на себе права власності і на земельну ділянку, і на будинок. Приблизно о 2015 році його син [PERSON] почав проживати спільно однією сім`єю з [PERSON] . Оскільки свого житла у них не було, позивач дозволив їм проживати у недобудованому дачному будинку. У 2020 році через непорозуміння сина з [PERSON] , остання вигнала його з дачного будинку. В ході спору стало відомо, що власником земельної ділянки і будинку є [PERSON] . В подальшому було з`ясовано, що земельна ділянка № [NUMBER] в садівничому товаристві «Діброва» була переоформлена на [PERSON] та приватизована ним на підставі рішення Лищенської сільської ради Луцького району Волинської області № 40/8 від 21.10.2015 року, та на підставі вказаного рішення19.11.2015 року на його ім`я було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку площею 0,0700 га в с. Лище на території Лищенської сільської ради Луцького району Волинської області з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, кадастровий номер: 0722883600:01:001:6592. 05.03.2018 року дану земельну ділянку [PERSON] подарував [PERSON] згідно договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Кушнір С.Є. за реєстровим № 238. Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно 19.04.2018 року [PERSON] здійснила реєстрацію за собою права власності на дачний будинок 19.04.2018 року на підставі довідки виданої 13.04.2018 року СТ «Діброва» та рішення Лищенської сільської ради Луцького району Волинської області №20 від 31.05.2018 року . \~ \~ \~ \~Позивач вказує, що будучи членом СТ «Діброва», не відмовлявся від наданої йому земельної ділянки та не надавав згоди на переведення права членства в товаристві на свого сина, письмової заяви про це не подавав. А тому вважає, що виключення його з членів СТ «Діброва» відбулось з порушенням вимог статуту СТ «Діброва», оскільки відсутнє рішення про його виключення з членів товариства. Оскільки будь-якого рішення загальних зборів чи правління про виключення позивача з членів СТ «Діброва» немає, він є членом товариства фактично з моменту його створення і набуття статусу юридичної особи 04.04.1990 року, а отримав земельну ділянку будучи працівником Луцької ПМК-18 у 1991 році, просить встановити факт набуття членства в СТ «Діброва» та відсутність юридичного факту вибуття з членства СТ «Діброва». Разом з тим, вважає, що оскільки [PERSON] не набув членства в СТ «Діброва» на законних підставах, він не мав права на отримання у власність земельної ділянки № [NUMBER] у СТ «Діброва», а позивач, як законний власник, має права вимагати усунення порушення своїх прав щодо користування земельною ділянкою, шляхом визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування, яким передано у власність земельну ділянку [PERSON] . А в разі визнання незаконним рішення Лищенської сільської ради Луцького району Волинської області № 40/8 від 21.10.2015 року підлягає скасуванню видане на підставі вищезазначеного рішення свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме земельну ділянку 0,0700 га в с. Лище на території Лищенської сільської ради Луцького району Волинської області, реєстраційний номер 780745907228, номер запису про право власності 12121432, видане 19.11.2015 року на ім`я [PERSON] . Також позивач вказує на незаконність укладеного договору дарування земельної ділянки посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Кушнір С.Є. за реєстровим № 238. 13.04.2018 року, оскільки укладенням даного договору порушено право позивача як законного користувача земельної ділянки. Крім того, при укладенні оспорюваного договору було приховано істотні для його укладення обставини, зокрема про те, що на вказаній земельній ділянці вже наявний збудований дачний будинок На переконання позивача, одночасно з визнанням недійсним договору дарування, підлягає визнанню недійсним переоформлення права членства в СТ «Діброва» на земельну ділянку № 287 [PERSON] , а також рішення Лищенської сільської ради Луцького району Волинської області № 20 від 31.05.2018 року «Про переведення дачного будинку в житловий, що в с. Лище Садове товариство «Діброва» гр. [PERSON] , та скасування запису про державну реєстрацію права власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] . На підставі вищенаведених обставин позивач просить суд (з врахуванням постанови Волинського апеляційного суду від 31.08.2022, постанови Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 25 січня 2023 року та заяви про збільшення розміру позовних вимог від 18.04.2023): 1) встановити юридичний факт набуття членства в Садівничому товаристві «Діброва» на земельну ділянку № [NUMBER] , що розташована на території Лищенської сільської ради Луцького району Волинської області з 1991 року та відсутності юридичного факту вибуття з членства в садівничому товаристві «Діброва»; 2) визнати незаконним переоформлення права членства в садівничому товаристві «Діброва» на земельну ділянку № [NUMBER] , що розташована на території Лищенської сільської ради Луцького району Волинської області на [PERSON] та [PERSON] ; 3) визнати незаконним та скасувати п.2 та п.3 (в частині [PERSON] ) рішення Лищенської сільської ради Луцького району Волинської області № 40/8 від 21.10.2015 року « Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення ( відновлення) меж земельної ділянки та передачу земельної ділянки у власність»; 4) визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,0700 га в с. Лище на території Лищенської сільської ради Луцького району Волинської області, реєстраційний номер 780745907228, номер запису про право власності 12121432, видане 19.11.2015 року на ім`я [PERSON] ; 5) визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Кушнір С.Є. за реєстровим № 238 05.03.2018 року та скасувати запис про державну реєстрацію права власності - реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 780745907228, номер запису про право власності 25142838 від 05.03.2018 року; 5) визнати за ним право власності на житловий будинок [ADDRESS] ); 6) визнати за ним право власності на земельну ділянку для індивідуального садівництва, площею 0,0700 га, кадастровий номер 0722883600:01:001:6592 за адресою с. Лище (садівниче товариство «Діброва» Луцького району Волинської області). Відповідач [PERSON] у письмовому відзиві позовні вимоги заперечила. Узагальнені доводи цього відповідача зводяться до того, що позивач добровільно відмовився від своєї участі у садівничому товаристві у період з 2000 по 2008 роки, оскільки перестав сплачувати членські внески. Вказує, що саме вона з відповідачем [PERSON] будувала будинок на спірній земельній ділянці (т.1 а.с.70-72). Крім того, відповідач [PERSON] у письмовій заяві від 05 серпня 2021 року просила суд застосувати строки позовної давності, які, на її думку, почали свій обрахунок 19 листопада 2015 року та 05 березня 2018 року, коли була здійснена приватизація земельної ділянки та її дарування відповідно (т.1 а.с.62). У відповіді на відзив та запереченнях на позов, позивач та відповідач [PERSON] повторили доводи своїх заяв по суті справи (т.1 а.с.84-86, 116-117). Інші відповідачі не скористалися своїм правом надати відзив на позову. Третя особа письмових пояснень на позове не надала. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги заперечив та просив суд відмовити у їх задоволенні. Відповідач-1 в адресованій суду письмовій заяві просить розглядати справу за його відсутності, своєї позиції стосовно позову не висловив (т.1 а.с.68). Відповідач-5 в адресованій суду письмовій заяві просить суд слухати справу за його відсутності. Третя особа у письмовій заяві просить суд слухати справу за її відсутності, у вирішенні позову покладається на розсуд суду (т.1 а.с.164). Інші учасники справи у судове засідання не прибули, хоча про дату, час і місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з таких підстав. Судом встановлено, що у період з грудня 1987 року по лютий 1991 року позивач працював на Луцькій ПМК-13 Об`єднання «Волиньагрострой» (т.1 а.с.10-12). Згідно листа СТ «Діброва» від 07 жовтня 2020 року, позивач [PERSON] являвся членом садівничого товариства з 2000 року, а за ним числилася земельна ділянка під № [NUMBER] площею 600 кв.м. Дана ділянка була переоформлена на [PERSON] , про що свідчить запис в «Книзі обліку садоводів», але дані не збереглися в який саме період (т.1 а.с.17). З наявного в матеріалах справи витягу з книги садоводів слідує, що «виключення» позивача з членів цього товариства відбулося шляхом закреслення його даних навпроти запису №287 та вписанням даних відповідача [PERSON] (т.1 а.с.18). Пунктом 2 рішення Лищенської сільської ради Луцького району Волинської області від 21 жовтня 2015 року №40/8, затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) між земельної ділянки [PERSON] площею 0,0700 га., кадастровий номер 0722883600:01:001:6592 для ведення садівництва в с.Лище, садовому товаристві «Діброва», земельна ділянка № [NUMBER] розроблену відповідно до рішення сільської ради №39/7 від 30 вересня 2015 року «Про надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки» (т.1 а.с.23). На підставі договору дарування від 05 березня 2018 року, земельна ділянка площею 0,0700 га., кадастровий номер 0722883600:01:001:6592, була відчужена відповідачем [PERSON] на користь відповідача [PERSON] (т.1 а.с.24-26). Надалі, 13 квітня 2018 року відповідач [PERSON] звернулася до голови садівничого товариства «Діброва» про переоформлення на неї ділянки та членства в товаристві (т.1 а.с.27). 13 квітня 2018 року СТ «Діброва» відповідачу [PERSON] була видана довідка №18, про те, що вона є членом товариства, а також є власником земельної ділянки № [NUMBER] , а також садового будинку площею 42,0 кв.м., який збудований в 1997 році (т.1 а.с.28). Рішенням виконавчого комітету Лищенської сільської ради Луцького району Волинської області від 31 травня 2018 року №20, переведено садовий будинок [PERSON] згідно звіту про проведення технічного огляду дачного (садового) будинку в [ADDRESS] , в житловий будинок загальна площа якого становить 84,8 кв.м., житлова 47,8 кв.м., та присвоєно йому поштову адресу [ADDRESS] (т.1 а.с.29). Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вказаний житловий будинок, 19 квітня 2018 року право власності на вказаний житловий будинок було зареєстровано за відповідачем [PERSON] (т.1 а.с.30). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що є сусідом позивача по дачі. Вказав, що будинок на земельній ділянці у СТ «Діброва» будував саме позивач. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що є другом позивача, оскільки вони раніше разом працювали. Вказує, що він допомагав позивачу будувати дачний будинок у СТ «Діброва». Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є дружиною позивача показала, що у 1991 році позивач отримав у садівничому товаристві земельну ділянку, а у 1996 році вони власними силами збудували дачний будинок на ній. У 2009 році їх син [PERSON] познайомився з відповідачем [PERSON] і вони почали жити з ним разом на дачі, з дозволу позивача та свідка. Земельну ділянку там обробляли разом, умовно розділивши її порівну. Надаючи свою правову оцінку відносинам, які склалися між сторонами, суд зазначає таке. В першу чергу суд вважає за необхідним визначитися із правовим статусом СТ «Діброва», як юридичної особи, а також законодавством, що підлягає застосування до даних правовідносин. Правове регулювання діяльності садівничих товариств відбувалося відповідно до Типового статуту садівницького товариства, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок від 02 грудня 1986 року № 416 (далі Типовий статут). Однак, з відкритих відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань слідує, що СТ «Діброва» як юридична особа зареєстроване 04 квітня 1990 року, а вказаний Типовий статут втратив свою чинність згідно з постановою Ради Міністрів Української РСР від 07 липня 1989 року №180, тобто, на дані правовідносини не поширюється. Згідно з частиною другою статті 3 Закону СРСР від 26 травня 1988 року № 8998-XI "Про кооперацію в СРСР" (чинного на час реєстрації СТ «Діброва» як юридичної особи) у системі соціалістичної кооперації функціонують кооперативи двох основних типів: виробничі і споживчі. Виробничі кооперативи здійснюють виробництво товарів, продукції, робіт, а також надання платних послуг підприємствам, організаціям, установам і громадянам. Вони створюються і діють для виробництва, заготівлі, переробки і реалізації сільськогосподарської продукції, виробів виробничо-технічного призначення, виготовлення товарів народного споживання, збирання і переробки вторинної сировини і ділових відходів виробництва, ремонту і обслуговування техніки, виробничого, шляхового і житлово-цивільного будівництва, роздрібної торгівлі і громадського харчування, побутового обслуговування, організації культурного дозвілля, медичної допомоги, надання правових, транспортно-експедиційних, науково-дослідних, проектних, конструкторських, впроваджувальних, спортивно-оздоровчих та інших послуг, а також у сферах рибальства, рибництва і виробництва рибної продукції, заготівлі деревини, видобутку корисних копалин, інших природних ресурсів та в інших галузях господарської діяльності. Діяльність таких кооперативів ґрунтується на особистій трудовій участі їх членів. Споживчі кооперативи задовольняють потреби своїх членів та інших громадян у торговельному і побутовому обслуговуванні, а також членів кооперативів у житлі, дачах і садових ділянках, гаражах і стоянках для автомобілів, у соціально-культурних та інших послугах. Крім зазначених функцій, споживчі кооперативи можуть також розвивати різноманітну виробничу діяльність, тобто бути кооперативами змішаного типу. Закон № 8998-XI не застосовується у зв`язку з прийняттям Закону України від 10 липня 2003 року № 1087-IV "Про кооперацію" (далі - Закон № 1087- IV). З набранням чинності Законом № 1087-IV садівничі товариства отримали можливість здійснити реєстрацію такої юридичної особи, як обслуговуючого кооперативу. Законодавство про кооперацію ґрунтується на нормах Конституції України і ЦК України, цього Закону, інших нормативно-правових актах з питань кооперації (стаття 5 Закону № 1087-IV). Господарська діяльність кооперативів повинна здійснюватися відповідно до вимог ГК України, інших законодавчих актів (стаття 94 цього Кодексу). Формою ведення садівництва згідно зі статтею 35 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) є садівницькі товариства. Наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 28 травня 2004 року № 97 затверджено Державний класифікатор України "Класифікація організаційно-правових форм господарювання" (далі - КОПФГ). У КОПФГ було враховано організаційно-правові форми, передбачені на час його прийняття законодавством, а саме: виробничий, обслуговуючий, споживчий кооператив, громадська організація, а такої форми, як садівниче товариство, передбачено не було. На сьогодні садове товариство згідно з чинним законодавством України може створюватися у двох організаційно-правових формах: як кооператив і як громадська організація. Державний комітет України з питань регуляторної політики та підприємництва в межах своїх повноважень надав роз`яснення, зокрема, від 11 жовтня 2004 року № 6978 та від 21 лютого 2006 року № 1339 про порядок реєстрації садівничого (садового) товариства. А 21 жовтня 2009 року Державний комітет України з питань регуляторної політики та підприємництва зробив висновок № 12819, у якому вказав, що садівничі товариства можуть створюватися як об`єднання громадян. У цих роз`ясненнях визнано, що садівничі товариства є обслуговуючими кооперативами і саме ця організаційно-правова форма більше відповідає меті створення садівничого товариства. Згідно зі статтею 2 Закону № 1087-IV обслуговуючий кооператив - це кооператив, який утворений шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою здійснення ними господарської діяльності. Обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 % від загального обороту кооперативу. Можна стверджувати, що використання для ведення садівництва, городництва та дачного господарства організаційно-правової форми споживчого або обслуговуючого кооперативу як юридичної особи, утвореної фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування (стаття 1 Закону №1087-IV), відповідає суті вказаної діяльності. Подібна правова\~позиція викладена\~у постанові\~Великої Палати\~Верховного Суду\~від 13\~жовтня 2020\~року № 695/2665/16-ц. Отже, оскільки СТ «Діброва» утворено фізичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування, для ведення садівництва, городництва та дачного господарства, за своєю організаційно-правовою формою воно, з моменту свого створення, є обслуговуючим кооперативом, і надалі суд застосовує законодавство, що регулює відносини кооперації. Далі, визначившись, що до спірних правовідносин застосовується законодавством кооперацію, суд вважає за необхідним оцінити доводи сторін про членство позивача у СТ «Діброва». З матеріалів справи слідує, що жодна зі сторін не заперечує того факту, що позивач [PERSON] був членом СТ «Діброва». Оскільки вказаний юридичний факт ніким не оспорюється, від нього не залежить виникнення у позивача прав чи обов`язків, порушення його законного інтересу, а тому позовні вимоги в частині встановлення юридичного факту набуття членства в Садівничому товаристві «Діброва» на земельну ділянку № [NUMBER] , що розташована на території Лищенської сільської ради Луцького району Волинської області з 1991 року, є неналежним способом захисту, що призводить до відмови у задоволенні позову в цій частині. Натомість між сторонами наявний спір стосовно можливої втрати позивачем [PERSON] членства у СТ «Діброва», у зв`язку з його переоформленням спочатку та відповідача [PERSON] , а потім на відповідача [PERSON] . Тому з приводу цього суд вважає за необхідним зазначити наступне. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, заперечуючи твердження позивача про відсутність юридичного факту його виходу із членів СТ «Діброва», відповідач [PERSON] зобов`язана надати суду належні та допустимі докази протилежного. Такий обов`язок лежить і на відповідачах СТ «Діброва», [PERSON] , але вони не приймають активної участі у розгляді справи, своєї позиції стосовно позову не висловили. Такий розподіл тягаря доказування у цій справі відповідає вказівкам Верховного Суду, які викладені у постанові від 25 січня 2023 року у цій справі, які є обов`язковим для суду в силу вимог ст.417 ЦПК України. Статтею 13 Закону України «Про кооперацію» передбачено, що членство в кооперативі припиняється у разі: добровільного виходу з нього; припинення трудової участі в діяльності виробничого кооперативу; несплати внесків у порядку, визначеному статутом кооперативу; смерті члена кооперативу - фізичної особи; ліквідації члена кооперативу - юридичної особи; припинення діяльності кооперативу. Виключення з членів кооперативу може бути оскаржене до суду. Частиною першою статті 15 цього ж Закону визначено, що вищим органом управління кооперативу є загальні збори членів кооперативу. У частині другій статті 15 Закону передбачено, що до компетенції загальних зборів членів кооперативу належить затвердження рішення правління або голови правління про прийняття нових членів та припинення членства. З аналізу вищенаведених положень матеріального закону слідує, що затвердження рішення про припинення членства у кооперативі чи прийняття нових членів належить до компетенції загальних зборів кооперативу. Тобто, в розглядуваній справі належним та допустимим доказом припинення членства позивача у СТ «Діброва», а також прийняття відповідача [PERSON] , а потім і відповідача [PERSON] , у члени кооперативу, могло бути виключно рішення загальних зборів СТ «Діброва». Однак відповідач [PERSON] , заперечуючи позовні вимоги, як і решту відповідачів, будь-яких належних та допустимих доказів припинення членства позивача [PERSON] у СТ «Діброва» не надали, так само як і доказів прийняття рішення про прийняття [PERSON] , [PERSON] , як нових членів садівничого товариства. Наявна в матеріалах справи книга обліку садоводів з перекресленими даними позивача [PERSON] , без будь-яких застережень щодо такого закреслення, ким воно здійснено та на підставі чого, не є належним та допустимим доказом припинення членства позивача у садівничому товаристві. Тому суд вважає, що [PERSON] продовжував та продовжує бути членом СТ «Діброва», оскільки рішення загальних зборів садівничого товариства про протилежне не приймалося, і відповідачем [PERSON] доказів протилежного суду не надано. В такому випадку суд знаходить обґрунтованою позовну вимогу про визнання незаконним переоформлення членства в Садівничому товаристві «Діброва» на земельній ділянці № [NUMBER] , що розташована на території Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області, з [PERSON] на [PERSON] та [PERSON] , а тому задовольняє позов в цій частині. Стосовно позовної вимоги про встановлення відсутності факту вибуття позивача з членства у садівничому товаристві, то суд зауважує, що його права та законні інтереси були повністю поновлені за фактом задоволення позовної вимоги про визнання незаконним переоформлення членства у садівничому товаристві на відповідачів [PERSON] , [PERSON] , а тому така позовна вимога є неналежним способом захисту, який не призводить до реального поновлення прав позивача, у зв`язку з чим у її задоволенні слід відмовити. Встановивши факт незаконності переоформлення членства у СТ «Діброва» з позивача на відповідача [PERSON] , [PERSON] , далі суд переходить до аналізу позовних вимог стосовно земельної ділянки та будинку на ній. Частинами першою та п`ятою статті 35 Земельного кодексу України (далі ЗК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), передбачено, що Громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва. Приватизація земельної ділянки громадянином - членом садівницького товариства здійснюється без згоди на те інших членів цього товариства. Частиною першою статті 118 ЗК України визначено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. З аналізу вищенаведених положень матеріального закону слідує, що лише член садівницького товариства має право приватизувати земельну ділянку, яка перебуває у його користуванні. Сторонні особи, які не є членами садівницького (садівничого) товариства, права на приватизацію земельної ділянки не мають, навіть якщо вони, з дозволу землекористувача, здійснюють спільний її обробіток та користуються нерухомим майном, яке збудоване на ньому. Однак у даному випадку, як встановлено судом вище, позивач [PERSON] ніколи не припиняв своє членство у СТ «Діброва», а переоформлення такого членства на [PERSON] та [PERSON] відбулося незаконно, а тому і приватизація [PERSON] земельної ділянки № [NUMBER] у цьому садівничому товаристві була незаконною, адже здійснена особою, яка не була у встановленому порядку членом СТ «Діброва». Факт надання позивачем дозволу на спільне використання (обробіток) земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] , а також на використання наявного на ділянці дачного будинку, не надавав [PERSON] права здійснювати приватизацію такої ділянки. Надаючи свою оцінку обраному способу захисту прав позивача в цій частині суд зазначає, що не зважаючи на те, що земельна ділянка вже була неодноразово відчужена, а саме спочатку набута у порядку приватизації відповідачем [PERSON] , а надалі подарована відповідачу [PERSON] , усталений за судовою практикою спосіб захисту в такому випадку у вигляді вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов), не може бути застосований, оскільки позивача ніколи не був власником спірної земельної ділянки, а лише був її землекористувачем. В даному випадку було порушено не право власності позивача, якого не існувало, а його право на приватизацію земельної ділянки, яке було порушено в даному випадку з боку відповідачів Садівничого товариства «Діброва», Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області, [PERSON] , [PERSON] , діями яких така ділянка була незаконна оформлена на осіб, які не мають на неї права. Тому суд знаходить належними використані позивачем у позові способи захисту порушеного права на приватизацію земельної ділянки у вигляді: 1) визнання незаконним та скасування п.2 та п.3 (в частині [PERSON] ) рішення Лищенської сільської ради Луцького району Волинської області № 40/8 від 21 жовтня 2015 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки та передачу земельної ділянки у власність». 2) визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,0700 га в с. Лище на території Лищенської сільської ради Луцького району Волинської області, реєстраційний номер 780745907228, номер запису про право власності 12121432, видане 19.11.2015 року на ім`я [PERSON] 3) визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Кушнір С.Є. за реєстровим №238 05 березня 2018 року. Вищенаведені позовні вимоги слід задовольнити, оскільки вони повертають спірну ділянку, як і розміщений на ній будинок, до того самого правового становища, що існувало до порушення прав позивача, тобто, яка може бути приватизована у встановленому законом порядку. Порядок виконання цього рішення суду про визнання недійсним (скасування) документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чітко регламентовано у абзаці 2 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У решті задоволенні позовних вимог слід відмовити. Що стосується\~позовних вимог\~до Комунального\~підприємства «Волинське\~обласне бюро\~технічної інвентаризації»\~Волинської обласної\~ради, суд зазначає, що державний реєстратор цієї юридичної особи проводив державну реєстрацію речових прав на спірне майно за відповідачем [PERSON] . Суд зазначає, що державний реєстратор не може бути належним відповідачем у таких спорах, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 161/12379/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, а належним відповідачем у даному випадку є відповідач [PERSON] , в інтересах якої були здійснені реєстраційні дії. Тому у задоволенні позовних вимог до цього відповідача слід відмовити. Надаючи свою оцінку зробленій відповідачем [PERSON] заяві про застосування строків позовної давності, суд зазначає таке. Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В даному випадку відповідачі не надали доказів того, що позивач [PERSON] до звернення з цим позовом був обізнаний з фактом незаконного переоформлення його членства у СТ «Діброва», прийняття рішення Лищенською сільської ради від 21 жовтня 2015 року, видачу свідоцтва про право власності від 19 листопада 2015 року, укладення договору дарування від 05 березня 2018 року. Доводи відповідача [PERSON] про те, що про порушення своїх прав, зокрема про приватизацію земельної ділянки та її дарування, позивач міг дізнатися з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, суд відхиляє, оскільки чинним законодавством не передбачено обов`язок особи регулярно перевіряти відомості цього реєстру. Крім того, позивач ніколи не оформлював права власності на земельну ділянку, не виготовляв технічної документації на неї, а тому йому не могли бути відомі жодні реквізити пошуку відомостей про цю ділянку у реєстрі, зокрема її кадастровий номер та адресу (конкретна вулиця та номер). Тому навіть теоретично позивач не міг дізнатися про факт приватизації спірної ділянки, а також про її подальше дарування. Посилання відповідача [PERSON] на те, що позивач міг дізнатися про переоформлення свого членства в кооперативі під час сплати членських внесків та відшкодування витрат на електроенергії, суд вважає надуманим, оскільки вони не свідчить про те, що позивач маг змогу дізнатися про порушення своїх прав, адже сплата коштів можлива не лише особисто у касу садового товариства, але і шляхом банківських переказів, що не вимагає особистого контакту з посадовими особами товариства. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що строк позовної давності позивачем був дотриманий при зверненні до суду. Оскільки суд задовольнив позов частково до відповідачів Садівничого товариства «Діброва», Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області, [PERSON] , [PERSON] , на підставі ст.141 ЦПК України, з вказаних осіб, на користь позивача, у рівних частинах, слід стягнути судовий збір у загальному розмірі 23\~154,00 грн., який складається з судового збору, який сплачений при зверненні до суду за 5 вимог немайнового характеру, які були задоволені (908 грн х 5), судового збору, який сплачений за заявою про забезпечення позову (454 грн), а також за подання апеляційної скарги на ухвалу суду про відмову у вжитті заходів забезпечення позову (454 грн)., судового збору за апеляційні та касаційні скарги позивача у цій справі на рішення по суті позову (9 534,00 грн та 8\~172,00 грн. відповідно).

Outcome: partial