Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. В обґрунтування позовних вимог позивач послалася на те, що 11 лютого 2007 року вона уклала шлюб з відповідачем, який зареєстрований у виконкомі Білоославської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, актовий запис №4. Від шлюбу з відповідачем вона має двох неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які проживають з позивачем та перебувають на її утриманні. Близько 7 років тому відповідач переїхав в м. Тисменицю до своїх батьків та з того часу сторони не підтримують зв`язків як сімейна пара та не спілкуються. Жодної матеріальної допомоги спільним дітям відповідач не надає та не спілкується з ними. Відповідач на даний час проживає з співмешканкою в [ADDRESS]. Позивач на даний час не працює, підприємницькою діяльністю не займається, свого житла не має (проживає в будинку батьків) та не має можливості самостійно утримувати дітей. Відповідач коштів на утримання дітей не надає, на утриманні інших неповнолітніх дітей не має, аліменти нікому не сплачує, інших стягнень по виконавчим документах з нього не проводиться, на даний час неофіційно працює, зокрема виконує різні будівельні роботи, з чого має доходи, а тому має реальну можливість сплачувати аліменти на утримання неповнолітніх дітей. Тому позивач просить стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 4 000 гривень на кожну дитину, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 03 листопада 2023 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи судом повідомлялися належним чином, подала до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, у випадку неявки відповідача не заперечує щодо проведення заочного розгляду справи (а.с.18). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги визнає частково. Також зазначив, що з2007 по 2020 рік їздив на заробітки та всі кошти вкладав в сім`ю та будівництво будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Весь час який він проживав разом з позивачем [PERSON] остання ніде не працювала. Від сплати аліментів не відмовляється, але їх розмір в даний час для нього завеликий, так як зараз він ніде не працює, іноді має підробітки, але вони малі та складають від 2000 до 5000 гривень, а навіть не кожен місяць, здебільшого існує за кошти співмешканки. Суд, дослідивши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги заяви, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступних висновків. Сторони з 11 лютого 2007 року перебувають у шлюбі, який зареєстрований у виконкомі Білоославської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, актовий запис №4 (а.с.7). Від шлюбних стосунків сторони мають двох неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , батьком яких у свідоцтвах про їх народження зазначений відповідач [PERSON] (а.с. 8-9). Позивач [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] проживають разом та неповнолітні діти перебувають на її утриманні. Позивач на даний час не працює, підприємницькою діяльністю не займається, свого житла не має (проживає в будинку батьків) та не має можливості самостійно утримувати дітей. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 pоку та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як роз`яснено в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року за №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» - відсутність домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину є підставою для звернення до суду з відповідним позовом того із них, з ким вона проживає. Так, згідно з частиною третьою статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. При цьому, згідно частиною другою статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. За змістом наведеної норми суд визначає аліменти у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором одержувача аліментів, і водночас змінює спосіб стягнення аліментів за позовом одержувача аліментів. При цьому закон не визначає необхідних умов чи підстав для визначення чи зміни способу стягнення аліментів, - визначення способу стягнення аліментів є виключно правом одержувача аліментів. Положеннями статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно з частиною другою статті 141 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Можна зробити висновок, що обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено у частині четвертій статті 155 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.ст. 77, 79, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, судом було встановлено, щодобровільної згоди між сторонами щодо сплати аліментів не досягнуто. Однак, відповідач позовні вимоги визнає частково, зазначає, що від сплати аліментів не відмовляється, але їх розмір в даний час для нього завеликий, так як він ніде не працює, іноді має підробітки, за які отримує дохід у розмірі від 2000 до 5000 гривень, нерегулярно. Документів на підтвердження вказаних обставин відповідач до суду не надав. Таким чином, визначаючи належний до стягнення з відповідача розмір аліментів, у даному конкретному випадку, суд виходить з того, що відповідач є батьком неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , на нього покладено однаковий з позивачем [PERSON] обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення своїх дітей, добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації такого обов`язку не досягнуто. Судом встановлено, що діти проживають з матір`ю, а, отже, на неї покладено більше турбот щодо утримання дітей. В даному випадку суд приходить до такого висновку, з врахуванням того, що розмір допомоги, яку відповідач повинен надавати позивачці на утримання спільних дітей, повинен забезпечувати належний рівень їх життя, а саме: необхідного харчування, навчання, медичного догляду, лікування, тощо. Разом з тим, судом враховано, що позивач не наводить жодного допустимого доказу на підтвердження необхідності встановлення аліментів саме у розмірі по 4000 грн. на кожну дитину, не зазначає розмір витрат, які вона несе по утриманню дітей. Інших обставин, які мали б істотне значення для визначення розміру аліментів на утримання дітей судом не встановлено. Про них не зазначили і сторони в справі. Приймаючи таке рішення суд виходив із встановленого законом прожиткового мінімуму на дитину певного віку та того, що батьки в рівній мірі повинні забезпечувати необхідні умови для існування дитини. Закон не містить вимоги визначення точного розміру аліментів суто як половини відповідного розміру прожиткового мінімуму на дитину, відповідні розміри прожиткового мінімуму є не абсолютними величинами (базою) для визначення розміру аліментів, а можуть слугувати лише певним орієнтиром при вирішенні питання, яким суд не зв`язаний з огляду на фактичні обставини справи, динаміку дійсних витрат тощо. Судом також враховано, що відповідач здоровий, працездатний (доказів протилежного суду не надано), враховуючи право дітей на достатній рівень життя, беручи до уваги матеріальне становище дітей та їх вік, вартість життя та необхідність здійснення витрат для забезпечення соціально-побутових потреб розвитку, навчання, здоров`я дітей, з урахуванням обов`язку обох батьків утримувати своїх дітей, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково, а з відповідача слід стягувати аліменти на користь позивача на утримання дітей в розмірі по 3 000 гривень на кожну дитину щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову і до досягнення дітьми повноліття. На переконання суду, саме такий розмір аліментів узгоджується з вимогами закону, відповідатиме інтересам дітей, покриватиме частину витрат на дітей і не порушуватиме як законні інтереси платника аліментів, так і законні інтереси їх отримувача, а також забезпечить реальну, ефективну участь платника аліментів у забезпеченні потреб дітей та не порушить правил щодо дотримання загалом паритету (рівності) батьків у виконанні обов`язку з матеріального утримання дитини, підстав для відступу від якого не встановлено і не доведено. Згідно зі ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам ст. 192 СК України, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника аліментів або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Суд звертає увагу сторін, що відповідно до ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Відповідно до ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у межах сплати платежу за один місяць. Щодо стягнення судових витрат на оплату судового збору. Відповідно до ч. 1 та ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позивач відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, він підлягає стягненню на користь держави з відповідача у розмірі 1211 гривень 20 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: partial