Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-17 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] по відшкодування шкоди внаслідок невиконання зобов`язання. В обґрунтування позову зазначив, що з 20 вересня 2020 року між АТ «ПУМБ`та [PERSON] , укладено Угоду про повне добровільне покриття заподіяної шкоди, внаслідок виявлення недостачі грошових коштів на загальну суму 919\~994 гр. 50 коп. Згідно з п.1 Угоди відповідач повністю визнає заподіяну АТ «ПУМБ» шкоду у розмірі 919\~994 грн. 50 коп., спричинену нею Банку внаслідок недостачі, яка виявлена 28 вересня 2020 року у касі Відділення №1 ПУМБ в м. Житомир з вини відповідача. Відповідно до п.2 Угоди, відповідач добровільно зобов`язалась повністю покрити заподіяну Банку шкоду у розмірі 919\~994 грн. 50 коп., в термін до 10 червня 2021 року. Пунктом 3 Угоди, у разі недотримання АТ «ПУМБ» коштів у строки та в порядку, визначених у п.2 Угоди, Банку залишає за собою право на звернення до суду з метою примусового стягнення некомпенсованої суми недостачі у повному обсязі. Згідно п.4 Угоди термін повного погашення шкоди, завданою недостачею відповідач перед АТ «ПУМБ» на умовах, визначених Угодою - до 10 червня 2021 року. Пунктом 5 Угоди відповідач гарантує АТ «ПУМБ», що вона усвідомлює зміст і значення дій, що вчиняє, та правові наслідки, які створюють її дії. Не перебуває під впливом помилки, обману, насилля, погрози, тяжкої обставини. Таким чином, 29 вересня 2020 року між позивачем та відповідачем виникли зобов`язанні відносини. У період з 29 вересня 2020 року по 12 лютого 2021 року відповідач добровільно здійснила дев`ять платежів на загальну суму 420\~000 грн., що підтверджується випискою по особовому рахунку обліку недостач та інших утримань. Проте відповідач, у строк, який встановлено зобов`язанням, а саме до 10 червня 2021 року не виконала умови зобов`язання. Отже, відповідач маючи зобов`язання перед банком, а саме, повне погашення завданої шкоди відповідно до Угоди від 29 вересня 2020 року, не виплатила суму в розмірі 499\~994,50 грн., тим самим не виконала таке зобов`язання. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить: стягнути з [PERSON] на користь АТ «ПУМБ» 499\~994,50 грн. та судові витрати по сплаті судового збору. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Коростишівського районного суду Житомирського району від 10 липня 2023 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою Коростишівського районного суду Житомирського району від 26 вересня 2023 року призначено судове засідання з викликом сторін. Представники позивача [PERSON] , [PERSON] у судовому засіданні позовні підтримали та просили їх задовольнити з мотивів та доводів, що викладені в позові. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні щодо позовних вимог не заперечила, але вказала, що вона частково виконала зобов`язання та сплатила позивачу 420000 грн., після звільнення, вона неодноразово зверталась до позивача з проханням про зменшення щомісячного грошового внеску, але банк відмовив. З лютого 2021 року, враховуючи що вона була безробітна, відповідач перестала сплачувати кошти. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до наказу № 185ос від 16.08.2013 р. з 16 серпня 2013 року [PERSON] прийнято з випробувальним терміном, на посаду завідувача касою сектору грошового обігу, неторгових і касових операцій Відділення №1 ПАТ «ПУМБ» в м. Житомирі (а.с.41). Як вбачається з Договору про повну матеріальну відповідальність від 16.08.2013 р. укладеного між відділення ПУМБ в м.Бориспіль в особі керуючого відділення ПУМБ «РЦ в м. Київ» Падалка І.О. та завідувача касою Відділення №1 ПУМБ в м. Житомир [PERSON] , остання ( касир) бере на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення цілості і переданих їй Адміністрацією цінностей, відповідає за їх збереження (а.с.42-43) Наказом від 5 квітня 2017 року [PERSON] завідувача каси сектору касової операції відділення №1 ПУМБ у Житомирі, переведено на посаду старшого касира групи клієнтського обслуговування сектору касових операцій Відділення №1 ПУМБ у м.Житомир (а.с.44) 28 вересня 2020 року було здійснено контрольний перерахунок цінностей касового працівника [PERSON] у відділенні ПУМБ №1 ПУМБ в м. Житомир, за результатами перерахунку встановлено недостачу в сумі 919\~994, 50 грн., що підтверджується матеріалами справи, а саме копією акта контрольного перерахунку готівки (а.с.45) Даний акт складений з касовим працівником [PERSON] . Відповідно до Угоди про повне добровільне покриття заподіяної шкоди від 29.09.2020 р. [PERSON] визнала заподіяну Банку шкоду в сумі 919\~994, 50 грн., яка виявлена 28.09.2020, добровільно, відповідно до частини 5 статті 130 Кодексу законів про працю України, зобов`язалась повністю покрити заподіяну шкоду банку. Даною угодою передбачено термін повного погашення шкоди (червень 2021 року) та право звернення до суду банком щодо недотримання [PERSON] умов угоди. ( а.с.49). [PERSON] було здійснено часткове погашення суми недостачі згідно акту контрольного перерахунку від 28.09.2020, що підтверджується випискою/особовий рахунок з 28.09.2020 по 21.06.2023. Загальна сума погашення складає 420000,00 грн.(с.51) 01 жовтня 2020 року [PERSON] звільнено згідно п.2 ст.41 КЗпП України, що підтверджується копією наказу за № 351 ОС (а.с.50) Оцінка судом доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України). За змістом ч.1 ст.3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Предметом регулювання законодавства про працю є забезпечення гарантій при покладенні на працівників матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації (глава ІХ КЗпП України). Статтею 130 КЗпП України встановлено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Відповідно до ст.132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. За замістом п.1 ч.1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. В силу ст. 135-1 КЗпП України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) письмові договори про повну матеріальну відповідальність можуть бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. В роз`ясненнях, викладених в абз. другому п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року № 14, йдеться про те, що суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно за ст. ст. 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника (п.1). Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов`язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності. Згідно з Переліком посад і робіт, які заміщуються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці і соціальних питань Ради Міністрів України № 447/24 від 28.12.1977 року, з подальшими змінами і доповненнями, який є чинним, посада старшого касира відносяться до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір. Виходячи з положень ст. 138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду роботодавець повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються. Це правило діє, якщо законом не передбачено перерозподіл обов`язків доказування. При вирішенні трудових спорів про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками, тягар доведення підстав для відшкодування такої шкоди покладається повною мірою на позивача (власника, роботодавця). Отже, саме позивач (власник, роботодавець) повинен довести підстави матеріальної відповідальності працівника за завдану шкоду, зокрема, наявність вини та винних дій працівника, розмір завданої шкоди. Водночас позивач (власник, роботодавець) несе ризики настання негативних наслідків, пов`язаних із недоведеністю цих підстав. Близькі за змістом правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 30 січня 2018 року (справа №739/1930/15-ц) і від 22 січня 2020 року (справа №287/354/14-ц). Відповідно до ч. 2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. \~ \~ \~ \~Згідно\~ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться. Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, заподіяна юридичній особі, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи та підлягають задоволенню. Оскільки, позовні вимоги задоволено, тому судові витрати, понесені позивачем, за правилами ст.141 ЦПК України покладаються на відповідача, а тому суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по оплаті судового збору у сумі 7499,92 гривень.

Outcome: approved