Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Стислий виклад позиції позивача. Представник позивача звернувся до суду із вказаною позовною заявою, яка мотивована тим, що відповідач є власниками нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка звернулась до позивача з заявою щодо вирішення питання про передачу в оренду земельної ділянки для обслуговування нежитлового приміщення готелю без зміни її цільового призначення. Право власності на земельну ділянку за вищевказаної адресою належить Селидівській міській раді. Однак, договір на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та договір оренди земельної ділянки не були укладені, що фактично позбавило міську раду одержати дохід у виді орендної плати. На теперішній час відповідачка використовує земельну ділянку без правовстановлюючих документів, чим порушує вимоги земельного законодавства. Рішенням міської ради затверджений акт комісії про визначення збитків з приводу використання вказаної земельної ділянки без укладеного договору оренди за період з 01.03.2019 року по 01.05.2021 року у розмірі 39150,47 грн. Відповідачку було повідомлено про це та направлено копію акту з метою досудового врегулювання спору, але відповідачка добровільно не сплачує вказані збитки та продовжує використовувати земельну ділянку без правовстановлюючих документів. На підставі цього просить стягнути з відповідачки на користь міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі 39150,47 грн., а також судові витрати. У строк, визначений судом, відповідачка відзив не надала. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 21.12.2021 року суддею Владимирською І.М. було залишено позовну заяву без руху. Ухвалою суду від 12.01.2022 р. суддею Владимирською І.М. було відкрито провадження по справі. Розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 15.12.2023 р. суддя Черков В.Г. прийняв до свого провадження цивільну справу. Розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що „у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення". У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Статтею 6 Конвенції також гарантується право на розгляд справи судом у "розумні строки". Слід відмітити, що у своїй практиці Суд підходив до цієї проблеми дуже індивідуально. Разом із тим, були встановлені певні критерії, в світлі яких слід оцінювати тривалість провадження це: складність справи; поведінка заявника; дії відповідних органів. Ці питання аналізувались судом у справі "Странніков проти України", де Суд дійшов висновку, що тривалість оскаржуваного процесу була надмірною та не відповідала вимозі „розумності строку". У справі «Dilipak and Karakaya v. Turkey» (№ № 7942/05, 24838/05, рішення від 04.03.2014 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що можливість для сторін взяти участь у судовому розгляді випливає з предмету та мети статті 6 Конвенції, взятої вцілому. Крім того, принципи змагальності судового процесу та рівності сторін, навряд чи можливі без участі сторін у розгляді. ЄСПЛ наголосив, що система Конвенції вимагає від договірних держав вживати необхідних заходів для забезпечення ефективного здійснення прав, гарантованих статтею 6 Конвенції. Це передбачає, насамперед, що особи, стосовно яких судові провадження були розпочаті, повинні бути проінформовані про цей факт. Таким чином, в контексті указаної справи ЄСПЛ вирішував питання, чи прийняла влада необхідні заходи для повідомлення одного із заявників про порушення судового розгляду, і чи відмовився останній від свого права; якщо ні, то чи міг заявник домогтися нового змагального розгляду відповідно до національного законодавства. З урахуванням зазначеного особа, яка не була присутньою під час розгляду справи, має право на адекватну, скорочену процедуру скасування рішення, а тому суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 252311313 від 13.04.2021 р. [PERSON] належить на праві власності нежитлове приміщення, загальною площею 202,9 кв.м., за адресою [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу № 3743 від 26.12.2007 р., посвідчений державним нотаріусом Першої Селидівської державної нотаріальної контори Шарафєєвою І.В. Договір на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та договір оренди укладені не були, а тому земельна ділянка використовувалась відповідачкою без правовстановлюючих документів, що позбавило Селидівську міську раду одержати дохід у виді орендної плати. З акту про визначення збитків власнику землі, затвердженого рішенням виконкому Селидівської міської ради від 30.06.2021 року № 128/3, визначено, що розмір збитків, завданих фактичним використанням земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , без укладення договору оренди землі за період з 01.03.2019 року по 01.05.2021 року становить 39150,47 грн. Відповідачці 09.06.2021 р. та 01.07.2021 р. були направлені листи-повідомлення про засідання комісії та з пропозицією добровільної сплати коштів. Таким чином, земельна ділянка використовується відповідачкою без правовстановлюючих документів, що позбавляє Селидівську міську раду одержати дохід у виді орендної плати. До теперішнього часу відповідачка договори не уклали, отже, без достатньої правової підстави за рахунок позивача, який є власником земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , зберегла у себе кошти, які мала сплатити за користування нею, в добровільному порядку їх не сплачує. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до положень ч. 3ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. У відповідності до статей 122, 123, 124 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі - продажу права оренди земельної ділянки. В силу статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності ( підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою ( підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України у вказаній редакції). З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття "земельний податок" і "орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності". Відповідач не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдино можливою формою здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата ( підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України). У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням частини першої статті 21 Закону України "Про оренду землі" визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 ПК України (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 по справі №920/739/17). Згідно із пунктом 2 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності. Підстави для настання цивільно-правової відповідальності за порушення земельного законодавства встановлено, зокрема, ЗК. За змістом статті 152 ЗК держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Водночас відповідно до статті 156 ЗК власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок, зокрема, неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки. Згідно зі статтею 157 ЗК відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України. Вирішуючи спір у даній справі, необхідно брати до уваги загальні положення статті 22, глави 82 ЦК. Так, згідно з частиною 2 статті 22 ЦК збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Статтею 1166 ЦК передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Приймаючи до уваги встановлені при розгляді справи обставини, те що внаслідок протиправних дій відповідачів позивач позбавлений можливості отримати дохід від здачі земельної ділянки в оренду, оскільки відповідачі є власниками нежитлового приміщення, але користуються змеленою ділянкою без належного оформлення правовстановлюючих документів, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду сплачений судовий збір у розмірі 2270,00 грн.. що підтверджене платіжним дорученням, наявним в матеріалах справи, а тому судовий збір у цьому розмірі підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved