Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 01.05.2005 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 31.08.2021 року розірвано. За період шлюбу на спільні кошти подружжям, згідно договорів купівлі-продажу № 1143 від 01.04.2008р. та № 1145 від 01.04.2008р. було придбано 2 житлові будинки, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , та [ADDRESS] . При укладенні вищевказаних договорів купівлі-продажу житлових будинків позивач була присутня та надавала письмову згоду на їх укладення, як дружина. Тому вказані об`єкти нерухомості є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя. Вказала, що на даний час бажає захистити своє право на поділ майна шляхом визнання права власності: на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] та на 1/2 частину житлового будинку, що находиться в [ADDRESS] , без вимог поділу майна в натурі, стягнення грошової компенсації тощо. Тому просить визнати вказані об`єкти нерухомості 2 житлові будинки об`єктами спільної сумісної власності подружжя та здійснити поділ зазначеного майна по 1/2 частки кожного будинку за позивачем та відповідачем. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. В ухвалі про відкриття спрощеного позовного провадження від 13.12.2023 року відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву та роз`яснено право подати заяву із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Від відповідача [PERSON] відзив на позовну заяву не надходив, з заявами та клопотаннями не звертався, про дату та час засідання відповідач був повідомлений належним чином. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що даний позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено наступні фактичні обставини. Рішенням Драбівського районного суду від 31 серпня 2021 року по справі № 692/746/21 шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] ,зареєстрований 01.10.2005 року у Скориківській сільській раді Золотоніського району Черкаської області за актовим записом № 3 - розірвано, позивачці залишено прізвище « [PERSON] ». Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином факт перебування сторін у шлюбі з 01.10.2005р. по 31.08.2021р. не підлягає доказуванню. Згідно Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, інформаційна довідка № 350691972 від 17.10.2023р., право власності на об`єкт нерухомості - житловий будинок за адресою [ADDRESS] , зареєстроване 01.04.2008р. за [PERSON] , форма власності приватна, частка власності 1/1, на підставі договору купівлі-продажу № 1143 від 01.04.2008р., посвідченого приватним нотаріусом Бірюком О.В. Згідно Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, інформаційна довідка № 350749374 від 17.10.2023р., право власності на об`єкт нерухомості - житловий будинок за адресою [ADDRESS] , зареєстроване 01.04.2008р. за [PERSON] , форма власності приватна, частка власності 1/1, на підставі договору купівлі-продажу № 1145 від 01.04.2008р., посвідченого приватним нотаріусом Бірюком О.В. Згідно копії висновку оцінювача про вартість майна, дата оцінки: 12.11.2023р., він зроблений на замовлення [PERSON] , вартість житлового будинку за адресою [ADDRESS] , становить 33411,00 грн., вартість житлового будинку за адресою [ADDRESS] , становить 41350,00 грн. Згідно копії Договору купівлі-продажу житлового будинку номер у реєстрі 1143 від 01.04.2008р., посвідченого приватним нотаріусом Драбівського районного нотаріального округу Бірюком О.В. [PERSON] продав, а [PERSON] купив житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Згідно копії Договору купівлі-продажу житлового будинку номер у реєстрі 1145 від 01.04.2008р., посвідченого приватним нотаріусом Драбівського районного нотаріального округу Бірюком О.В., [PERSON] продав, а [PERSON] купив житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Згідно копій заяв [PERSON] від 01.04.2008р., підпис у яких посвідчено приватним нотаріусом Драбівського районного нотаріального округу Бірюком О.В., [PERSON] дає згоду своєму чоловіку [PERSON] купити житлові будинки з належними до них надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] . Надаючи правову оцінку обставинам справи слід зазначити наступне. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1,2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший п.22\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд звертає увагу на те, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Таким чином, судом достовірно встановлено, що житлові будинки за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~та [ADDRESS] ,\~право власності\~на які\~зареєстроване за відповідачем [PERSON] , придбані під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та є об?єктами спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи викладене, суд приходить висновку, що позовні вимоги щодо визнання за позивачем права власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , та на 1/2 частину житлового будинку, що находиться в [ADDRESS] , є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування її витрат по сплаті судового збору 4294,40 грн.

Outcome: approved