Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-17 00:00:00

У грудні 2023 з позовом звернулася [PERSON] , яка просила, згідно заяви про уточнення позовних вимог, визначити, що частина спадкового майна, яка відкрилась після смерті [INFO] [PERSON] , у вигляді земельної ділянки 0,0604 гектарів, кадастровий номер 0510100000:03:014:0266, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а розмір частки [PERSON] становить 84/100. Мотивувала заявлені вимоги, тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] , якому за життя належало 4/25 частки житлового будинку за адресою [ADDRESS] , на який після смерті відкрилася спадщина. Частину спадкового майна позивачка успадкувала. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дії за №2029/02-31 від 16.12.2021 нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 4/25 частки в праві власності на земельну ділянку, з підстав відсутності виділення частки кожного із співвласників. Ухвалою суду від 12.12.2023 провадження у справі відкрито та вирішено розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження. Позивачка у судове засідання не з`явилася, суду надала заяву у якій позовні вимоги підтримала та просила суд позов задовольнити із підстав наведених у ньому. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, суду надала заяву у якій позов визнала, просила розгляд справи здійснити у її відсутність. Судом встановлено, що [PERSON] за життя належало 4/25 частки житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Земельна ділянка кадастровий номер 0510100000:03:014:0266, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , частка кожного не визначена. У листопаді 2019 помер [PERSON] , донькою якого є [PERSON] [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] ». Позивачці видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме: 4/25 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори Людмилою Швець видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дії за №2029/02-31 від 16.12.2021 про право на спадщину за законом на частку в праві власності на земельну ділянку 0,0604 гектарів, кадастровий номер 0510100000:03:014:0266, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] з тих причин, що частка кожного із співвласників не визначена. [PERSON] на праві часткової власності належить 11/25 частки житлового будинку за адресою [ADDRESS] , згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] . Також відповідачка володіє 2/5 частки житлового будинку з відповідною часткою прибудов, господарських будівель та споруд за вище вказаною адресою, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] . Тобто загальна частка власності відповідачки на житловий будинок з відповідною часткою прибудов, господарських будівель та споруд складає 21/25. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно зі ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав може бути визнання права власності. У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" зазначено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12 у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Згідно ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом (ч. 1 ст. 370 ЦК України). Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на час винесення рішення ВМР) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного й цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. До особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ст. 377 ЦК України станом на 01.01.2016). Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Таким чином визначення часток земельної ділянки власників будинку, що розташований на ній можливо лише у випадку, якщо до цього розмір часток власників земельної ділянки не визначався. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Визначаючись щодо цих вимог, суд враховує положення вказаних вище норм закону про рівність часток, а також ту обставину, що ніяких домовленостей про розмір часток між співвласниками не було, жодних доказів щодо цього суду не надано, не визначення часток не дає можливості позивачам набути право власності на відповідні (рівні) частки спірного будинку. Оскільки за положеннями частини третьої статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, за системним аналізом усіх зазначених норм матеріального права, можна зробити висновок, що в разі набуття права спільної сумісної власності на земельну ділянку співвласниками будинковолодіння з виділеними частками, право власності на земельні ділянки переходить відповідно до їх розміру часток у будинковолодінні. Оскільки [PERSON] за життя належало 4/25 частки житлового будинку із відповідною часткою господарських будівель та споруд то і відповідно його частка земельної ділянки 0,0604 гектарів, кадастровий номер 0510100000:03:014:0266 складала 4/25. [PERSON] володіє 21/25 частки житлового будинку, отже то і відповідно її частка земельної ділянки 0,0604 гектарів, кадастровий номер 0510100000:03:014:0266 складає 21/25. Суд вважає, що математично правильно вказати частку [PERSON] 21/25, а не 84/100. Суд приймає до уваги клопотання позивачки про залишення судового збору за нею, тому не застосовує норми ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved