Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-07 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] , про визнання права власності на майно, про визнання незаконним і скасування свідоцтва про право на спадщину за законом. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 15.02.1982 вона прописана і проживає в житловому будинку садибного типу за адресою: [ADDRESS] . В даному будинку проживали та були прописаними: вона, [PERSON] свекруха та [PERSON] чоловік позивачки. Станом на 15.04.1991 (на момент набрання чинності Законом України «Про власність»), дане домогосподарство відносилось до суспільної групи колгоспний двір. Членами колгоспного двору являлись: [PERSON] - мати її чоловіка - голова колгоспного двору; [PERSON] її син (чоловік позивачки) - член колгоспного двору та [PERSON] - невістка, тобто позивачка - член колгоспного двору. Мати чоловіка позивачки [PERSON] до 1971 року працювала в колгоспі «Маяк» і після виходу на пенсію мала статус члена колгоспу із числа пенсіонерів, оскільки в 1997 році її, як члену колгоспу із числа пенсіонерів, на підставі рішення Любарської районної державної адміністрації від 12.05.1997 був виданий сертифікат на земельну частку/пай, а відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників СВК «Маяк» 30.03.2000 було видане свідоцтво про право власності на майновий пай. Станом на 15.04.1991 позивачка також працювала в колгоспі, являлась членом колгоспу. Позивачка зазначає, що членом колгоспного двору вона являлась з 1982 року і станом на 15.04.1991 право на майно цього колгоспного двору вона не втратила, тому, відповідно до Закону вона є власником 1/3 будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Іншими співвласниками майна колгоспного двору, станом на 15.04.1991 в рівних частках по 1/3 частини будинку були: [PERSON] та [PERSON] . Позивачка вказує на те, що [PERSON] подавався до суду позов про визання незаконним рішення Любарської селищної ради про віднесення будинковолодіння [ADDRESS] до суспільної групи колгоспного двору з 1971 по 1991 роки, проте рішенням Любарського районного суду від 27.01.2023 в задоволенні позовних вимог їй відмовлено. Дане рішення в апеляційному порядку не оскаржувалося і набрало законної сили. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина. Чоловік позивачки [PERSON] фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, оскільки продовжував проживати у цьому будинку, здійснював догляд за ним та господарськими будівлями, здійснював догляд за худобою, опалював будинок, сплачував за послуги радіозв`язку та постачання електроенергії. У відповідності до ст.549 ЦК УРСР [PERSON] вважається такими, що фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, успадкувавши 1/2 (половину) від належної його матері 1/3 частини будинку, тобто 1/6 частину від усього будинку, ставши таким чином власником 3/6 частин всього житлового будинку (2/6 власного майна + 1/6 успадкованого = 3/6, або 1/2 будинку). Проте за життя спадкових прав не переоформив, оскільки [INFO] помер. Іншу частину належної померлій [PERSON] частки в житловому будинку за [ADDRESS] ) успадкувала дочка померлої - [PERSON] шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори. Після смерті чоловіка позивачка, будучи спадкоємицею останнього за законом, прийняла спадщину, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) та грошовий вклад, а на домогосподарство спадкових прав не оформила, оскільки правовстановлюючі документи на будинок були відсутні. Проте, відповідно до Закону, позивачка вважається такою, що успадкувала належні йому частки в будинку в розмірі 3/6 (або 1/2) частини всього будинку з господарськими будівлями та спорудами, в тому числі: 1/3 (2/6) усього домогосподарства, яке йому належало як члену колгоспного двору і 1/2 частки від 1/3 частини будинку (або 1/6), яку він успадкував після смерті своєї матері. В листопаді 2021 року відповідачка повідомила, що вона є власником всього будинку і вимагала його негайно звільнити. Із обставин заволодіння будинком, позивачкою було встановлено, що відповідачка [PERSON] маючи право на спадкування лише 1/6 частки домоволодіння по [ADDRESS] після смерті своєї матері [PERSON] в шахрайський спосіб, шляхом маніпулювання документами, в серпні місяці 2021 року спочатку оформила право власності на увесь житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на свою покійну матір [PERSON] , яка померла [INFO] , а потім на себе, як на єдину спадкоємицю. Державним реєстратором прийнято рішення №59955178 від 20.08.2021 про реєстрацію за померлою [PERSON] права власності на нерухоме майно, а саме - житловий будинок з господарськими будівлями. Після чого, відповідачка звернулася до державного нотаріуса та отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом від 11.11.2021, як єдина спадкоємиця усього житлового будинку садибного типу [ADDRESS] і дане право приватної власності зареєстровано за нею у Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В період, коли на розгляді Любарського районного суду перебував позов позивачки до [PERSON] про визнання за нею права власності на майно, визнання незаконним і скасування свідоцтва про право на спадщину, [PERSON] достовірно знаючи про наявність судового спору, 09.12.2021 житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] подарувала своїй дочці [PERSON] . Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області, який був введений в оману, оскільки [PERSON] та [PERSON] йому повідомили про відсутність судового спору щодо предмету дарування та заявили, що цим договором не будуть порушені права третіх осіб. Щоб уникнути в майбутньому виконання судового рішення за позовом позивачки, [PERSON] 21.12.2021 передарувала цей житловий будинок з надвірними будовами своєму чоловікові [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер і [INFO] [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті свого чоловіка [PERSON] знову стала власником житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] . Свідоцтво про право на спадщину за законом видане приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Деревенько Р.І. Позивачка вказує, що після смерті чоловіка та свекрухи вона за власні кошти здійснила цілий комплекс робіт по ремонту та облаштуванню будинку, оскільки будинок 1956 року забудови. В 2006 році здійснила газифікацію будинку. Поміняла в будинку дах, який був непридатним, вікна на металопластикові, поли, електропроводку. Змурувала нові піч та грубу. Провела затірку стін та поклеїла шпалери. Здійснювала інші ремонтні роботи в будинку. В хліві поміняла прогнилі балки на нові. Встановила паркан. Позивачка вважає, що проживаючи в даному будинку майже 40 років має законні підстави на нього, а тому звернулась до суду за захистом своїх порушених прав та просить суд: визнати за [PERSON] , як членом колгоспного двору право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка [PERSON] право власності на 3/6 (або 1/2) частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] ; визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 27.04.2023 на житловий будинок [ADDRESS] , видане приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Деревенько Р.І., яке зареєстроване в реєстрі за №1016, на підставі якого здійснено державну реєстрацію права власності за [PERSON] 30 жовтня 2023 року ухвалою Любарського районного суду відкрито загальне позовне провадження, по справі призначено підготовче засідання. Задоволено клопотання позивача про витребування у приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Деревенько Р.І.: матеріалів спадкової справи №133/22; договору дарування житлового будинку з надвірними спорудами за адресою [ADDRESS] укладеного між [PERSON] та [PERSON] , а також договір дарування вищезазначеного будинку між [PERSON] та [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що дана справа стосується права власності на нерухоме майно, а саме: будинок [ADDRESS] . Представник відповідачки вважає, що дане господарство втратило статус колгоспного двору, і фактично, мало статус суспільної групи господарств робочих. У погосподарській книзі за вказаний період тип двору сільською радою помилково був віднесений до колгоспного двору, що не є підставою для визнання за позивачем права власності на житловий будинок, оскільки вчинені записи у погосподарській книзі суперечать Вказівкам по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 12 травня 1985 року №5-24/26. В погосподарській книзі сільської ради станом на 1986-1990 роки дане домоволодіння було віднесено до дворів колгоспного типу, в якому було зареєстровано троє осіб. Віднесення сільською радою домоволодіння до суспільної категорії колгоспників є помилковим, оскільки станом на 1986-1990 року ніхто з осіб, прописаних у спірному домоволодінні не був членом колгоспу. Відповідно до положень нормативно-правових актів, які були чинними на той час, віднесення до певних суспільних груп господарств мало значення для набуття права власності на майно. Суспільна група господарства переважно встановлювалася залежно від роду занять глави сім`ї. Залежно від роду занять глави сім`ї, господарство відноситься до суспільної групи колгоспників, робочих, службовців, кустарів чи селян-одноосібників. Виняток із загального правила складають господарства, в яких проживають працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять глави сім`ї відносяться до господарства колгоспників. Суспільна група господарства записувалась у погосподарській книзі станом на 1 січня та 1 червня відповідного року. Представник відповідача вказала, що сільська рада всупереч вказівкам та нормам права, які діяли на той час, помилково віднесла домогосподарство за адресою будинок [ADDRESS] до суспільної групи колгоспний двір. Домоволодіння мало бути віднесено сільрадою до робочих дворів. Представник відповідача також вказала, що у 1971 році головою двору стала [PERSON] , 1921 року народження, яка працювала у колгоспі «Маяк» до 01.01.1966, а на пенсію вийшла лише через 10 років. У колгоспі «Маяк» вона трудової участі не брала, а тому були відсутні підстави відносити домогосподарство до суспільної групи колгоспного двору. Стосовно доводів про участь сторони позивача у розпаюванні земель КСП «Маяк», як підставу віднесення домогосподарства до суспільної групи колгоспного двору, представник відповідача зазначає, що КСП не є колгоспом, а є новим підприємством, створеним на засадах підприємництва, але на базі колишніх колгоспів, радгоспів та інших державних підприємств. Тому отримання у власність (розпаювання) колишніх земель КСП не може слугувати доказом віднесення домоволодіння до колгоспного двору в розумінні ЦК УРСР. Право на земельний пай мають особи, із списку осіб, сформованого самим підприємством, такий список розглядається і затверджується загальними зборами членів КСП та підписується головою КСП та головою місцевої ради. А тому, в паюванні можуть брати участь особи, які не були членом колгоспу та не працювали в ньому, але проживали в селі. Щодо вступу чоловіком позивачки [PERSON] в у правління спадковим майном після смерті [PERSON] представник відповідачки зазначає, що після смерті [PERSON] чоловік позивачки [PERSON] спадщини не приймав, оскільки проживав окремо від спадкодавця і до нотаріальної контори із відповідною заявою не звертався. Коли спадкоємець за заповітом чи за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної частки спадщини переходить до його спадкоємців, але за спадковою трансмісією. Перехід права на спадкування здійснюється не за правом черговості, а за правом закликання до спадщини правонаступника померлого спадкоємця, чого не було зроблено позивачкою. Після смерті свого чоловіка позивачка прийняла у спадщину права на земельну частку пай розміром 3,68 га. Спірне майно не входить до спадкової маси спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] , оскільки житловий будинок та земельна ділянка, на якій він розташований за адресою: буд. [ADDRESS] , на час смерті її чоловіка, останньому не належали, а тому для позивачки це майно не є спадковим і, відповідно, вона не може його спадкувати. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на майно, в тому числі на будинок [ADDRESS] . Спадкоємцями першої черги за законом були її діти [PERSON] та [PERSON] . Спадщину в повному обсязі цілу частку прийняла дочка [PERSON] . Позивачкою не було виконано законодавчо встановленого обов`язку, та не здійснено передбачених на той час чинним законодавством дій, що свідчать про прийняття спадщини. Представник відповідачки вважає, що оскільки у 2003 році позивачка не зверталась до нотаріальної контори із відповідною заявою чи до суду за захистом свого, і на її думку порушеного права, то вона, фактично, визнала правомірність набуття третьою особою відповідачкою [PERSON] права власності на спірне майно, яка прийняла спадщину. Щодо посвідчення приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області 09.12.2021 договору дарування, під час розгляду Любарським районним судом позову до [PERSON] про визнання права власності на майно, визнання незаконним і скасування свідоцтва про право на спадщину (справа №282/1549/21), представник відповідачки вказує, що договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом 09.12.2021, а ухвала про відкриття провадження у справі була винесена 14.12.2021. Тобто, а ні відповідач, а ні третя особа: [PERSON] не знали та не могли знати, що існує спір та поданий позов на спірне майно. Зазначає, що відповідачем було набуто майно в законний спосіб за договором дарування від 09.12.2021, а тому відповідач вправі розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Договір дарування на користь [PERSON] від 21.12.2021 посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Деревенько Р.І. укладений відповідно до законодавства України, ніким не оспорюваний, то свідоцтво про право на спадщину за законом було видане відповідно згідно ЦКУ та не може бути скасоване. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушенням інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Витребування у такого набувача майна неможливе. Представник відповідача просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. У відповіді\~на відзив,\~яка надійшла\~на адресу\~суду 11.12.2023,\~представник позивачки\~ [PERSON] \~щодо віднесення\~спільного домогосподарства\~до суспільної\~групи господарств\~ колгоспний\~двір зазначає,\~що наявні\~у справі\~докази беззаперечно\~свідчать про\~те,\~що дане\~домогосподарство цілком\~правомірно було\~віднесене до\~суспільної групи\~господарств -\~колгоспний двір.\~Згідно виписки\~з погосподарської\~книги №4\~по Гізівщинській\~ сільській\~раді,\~спірне домогосподарство\~в період\~1958-1990 років відносилось до суспільної групи господарств колгоспний двір, оскільки [PERSON] та [PERSON] в ці роки працювали в місцевому колгоспі та були його членами. Головою колгоспного двору являвся [PERSON] . Після його смерті головою колгоспного двору являлась [PERSON] , що стверджується виписками з погосподарських книг. [PERSON] із членів колгоспу не вибувала і не виключалась. Колгоспний двір користувався земельним наділом в розмірах, передбачених для членів колгоспу, що є черговою ознакою того, що даний двір відноситься до суспільної групи господарств колгоспний двір, а тому сільською радою цілком правомірно це було відображено в облікових документах сільської ради. За життя [PERSON] не оспорювала віднесення даного домогосподарства до суспільної групи колгоспний двір та того, що вона значилась головою колгоспного двору, а тому і спадкоємці не вправі цього оспорювати. Посилання представника відповідачки у відзиві, що дане господарство в 1971 році втратило статус колгоспного двору і, фактично, набуло статусу суспільної групи господарств робочих з правової точки зору є нікчемним та жодним доказом не підтверджене. Представник позивачки вважає суперечливими та такими, що не мають нічого спільного з нормами закону спростування представника відповідачки щодо приватизації землі. Представник позивачки також зазначив, що [PERSON] померла [INFO] . Після її смерті відкрилась спадщина, зокрема на домоволодіння по [ADDRESS] . Її син [PERSON] як спадкоємець першої черги прийняв спадщину шляхом вступу в управління спадковим майном. На момент смерті [PERSON] була прописана по [ADDRESS] . Відповідно у свідоцтві про смерть [PERSON] зазначено місце смерті с.Гізівщина, тобто місце постійного проживання. Спадкове майно, у фактичне управління яким вступив [PERSON] знаходилось по [ADDRESS] . За цією адресою він був прописаний та проживав. Після смерті [PERSON] він продовжував управляти належним їй спадковим майном, за вищевказаною адресою. Зазначає, що тимчасове проживання [PERSON] у дочки [PERSON] в с.Демківці жодним чином не свідчить, що вона змінила своє місце постійного проживання. [PERSON] за життя не виписувалася із свого постійного місця проживання та не була приписаною за адресою місця тимчасового проживання у дочки [PERSON] . Вважає, що за таких обставин посилання представника відповідачки, що [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] не прийняв, з правової точки зору є нікчемним. Ухвалою Любарського районного суду від 01 грудня 2023 року закрито підготовче засідання у даній справі, справу призначено до судового розгляду на 13 год. 00 хв. 08 січня 2024 року. В судове засідання позивачка та її представник не з`явилися і не повідомили суд про причину своєї неявки, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань та заяв до суду не подавали. В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] позов не визнала, заперечувала в його задоволенні із підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Третя особа\~ [PERSON] \~в судове засідання не з`явилася і не повідомила суд про причину своєї неявки, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Клопотань та заяв до суду не подавала. Враховуючи те, що позивачка та її представник адвокат Макаренко І.Я., а також [PERSON] належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, клопотань на адресу суду про відкладення судового засідання не подавали, враховуючи положення ст.223 ЦПК України, суд дійшов висновку про наявність підстав для проведення судового засідання за їх відсутності. Свідок [PERSON] в судовому пояснила, що відповідачка [PERSON] являється її матір`ю, а [PERSON] жінкою її покійного дядька. Влітку 1999 року невістка виставила з хати бабу, яка прийшла до мами і залишилася проживати з нею. Баба хворіла. Мама доглянула її до дня смерті і здійснювала поховання. Померла [PERSON] в 2002 році. Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснив, що він являється чоловіком дочки [PERSON] . З 1999 року [PERSON] проживала з його тещею. Померла [PERSON] в 2002 році. Йому це відомо, оскільки вони з дружиною приїжджали до тещі. Вислухавши пояснення представника відповідача, свідків, розглянувши та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що із Виписки з погосподарської книги, виданої 04.02.2021 Великодеревичівським старостинським округом Житомирського району Житомирської області №71 вбачається, що згідно записів погосподарської книги №1 за 1986-1990 роки в господарстві №6 с.Гізівщина Любарського району Житомирської області [PERSON] належав житловий будинок 1956 р. забудови, як колгоспний двір, та склад її сім`ї був наступним: [PERSON] , [INFO] голова двору, [PERSON] , [INFO] син, [PERSON] , [INFO] невістка. Згідно записів погосподарської книги №1 за 1991-2005 роки в с.Гізівщина Любарського району Житомирської області [PERSON] належав житловий будинок 1956 р. забудови та склад її сім`ї був наступним: [PERSON] , [INFO] голова двору, [PERSON] , [INFO] син, [PERSON] , [INFO] невістка. Із трудової книжки колгоспника [PERSON] , 1921 р.н. встановлено, що вона 1938 року вступила в члени колгоспу «Маяк» Гізівщинської сільської ради Любарського району на різні роботи. Останній запис здійснений 31.12.1970 "різні роботи". Із копії погосподарської книги господарства, особовий рахунок № [NUMBER] в с.Гізівщина Любарського району Житомирської області слідує, що в період з 1986 по 1990 роки група двору була колгоспна. Головою двору значилась [PERSON] , [INFO] , до складу її сім`ї входили: син [PERSON] , [INFO] , який працював вчителем Гізівщинської школи та невістка [PERSON] , [INFO] , яка працювала поваром в Гізівщинській школі. Із трудової книжки [PERSON] , [INFO] встановлено, що 01.04.1991 остання була прийнята в члени колгоспу «Промінь» с.Демківці Любарського району Житомирської області касиром. Свідоцтво право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства серії ЖИ-6 №129552 вказує, що відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників, [PERSON] має право на пайовий фонд майна КСП СВК «Маяк». Із сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЖТ №0174035 слідує, що [PERSON] , яка проживає в с.Гізівщина Любарського району Житомирської області на підставі рішення Любарської РДА від 12 травня 1997 року №127 належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Маяк». [INFO] [PERSON] померла. 20 серпня 2003 року державним нотаріусом Любарської державної нотаріальної контори Соляром В.М. після смерті [PERSON] видане свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] . Спадкове майно, на яке видане свідоцтво складається із права на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності, в минулому КПС «Маяк» с.Гізівщина Любарського району Житомирської області. 13 листопада 2009 року державним нотаріусом Любарської державної нотаріальної контори Панасюком В.В. видане свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , де зазначено, що спадкоємцем всього майна є її дочка [PERSON] , яка проживає в с.Демківці Любарського району Житомирської області. Спадкове майно, на яке видане це свідоцтво складається із майнового паю члена КСП «Маяк» с.Гізівщина Любарського району Житомирської області. [INFO] в с.Гізівщина Любарського району Житомирської області у віці 53 роки помер [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . [PERSON] за життя не оформив за собою право на частку в спірному будинку [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 22 серпня 2003 року державним нотаріусом Любарської державної нотаріальної контори Панасюком В.В. [PERSON] прийняла спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON] . Спадкове майно, на яке видане свідоцтво складається із права на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності бувшого КСП «Промінь» с.Демківці Любарського району. Інформація з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, за адресою: [ADDRESS] сформованого 19.09.2023 року №347061021, слідує, що державним реєстратором Стриївської сільської ради Левицькою Людмилою Володимирівною 17.08.2021 внесено відомості про речове право:43592831 за померлою [PERSON] на підставі архівної довідки рішення сесії №38 від 25.01.1994 про передачу у приватну власність земельних ділянок, що знаходяться у користуванні громадян, серія та номер: б/н, виданий 03.08.2021, видавник: Житомирська районна державна адміністрація Житомирської області; виписка із погосподарської книги, серія та номер: 340, виданий 30.06.2021, видавник Великодеревичівський старостинський округ Житомирського району Житомирської області. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:59955178 від 20.08.2021. 11.11.2021 державним нотаріусом Житомирської державної нотаріальної контори Житомирської області Житомирського міськрайонного нотаріального округу Житомирської області Поліщуком А.І. внесено відомості про речове право: 44972076 за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер: 190 виданий 11.11.2021, видавник [PERSON] , державний нотаріус Житомирської державної нотаріальної контори Житомирської області в порядку заміщення державного нотаріуса Любарської державної нотаріальної контори. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:61506808 від 11.11.2021. Із договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями, посвідченого 09 грудня 2021 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Деревенько Р.І. встановлено, що [PERSON] подарувала (безоплатно передала у власність), а [PERSON] прийняла в дар (безоплатно прийняла у власність) належний [PERSON] на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] . 09.12.2021 приватним нотаріусом Деревенько Р.І. Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області внесено відомості про речове право: 45565659 за [PERSON] на підставі договору дарування, серія та номер:3370, виданий 09.12.2021, видавник: Деревенько Р.І. приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:62179214 від 09.12.2021. Із договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями, посвідченого 21 грудня 2021 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Деревенько Р.І. встановлено, що [PERSON] подарувала (безоплатно передала у власність), а [PERSON] прийняв в дар (безоплатно прийняв у власність) належний [PERSON] на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] . 21.12.2021 приватним нотаріусом Деревенько Р.І. Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області внесено відомості про речове право: 45827821 за [PERSON] на підставі договору дарування, серія та номер:3509, виданий 21.12.2021, видавник: Деревенько Р.І. приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:62473214 від 21.12.2021. Свідоцтвом про право на спадщину, яке міститься в матеріалах спадкової справи №133/2022 до майна померлого [INFO] [PERSON] підтверджується, що [PERSON] 27 квітня 2023 року видане свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] . Спадщина, на яку видане це свідоцтво складається з житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] . 27 квітня 2023 року приватним нотаріусом Деревенько Р.І. Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області внесено відомості про речове право: 50082641 за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер:1016, виданий 27.04.2023, видавник: Деревенько Р.І. приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:67379645 від 27.04.2023. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Одним із способів захисту порушених суб`єктивних прав є звернення до суду. Обов`язковою умовою надання судом правового захисту є наявність відповідного порушення відповідачем прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у частині другій статті 16 ЦК України, до яких належить: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз.12 ч.2 ст.16 ЦК України). Згідно ч.ч.1,2 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним. Відповідно до статті 8 Загальної декларації з прав людини 1948 року, кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19). Відтак, застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. У постанові від 13.07.2022 у справі №199/8324/19, провадження №14-212цс21 Велика Палата Верховного Суду вказала, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. У пунктах 10.6-10.12 постанови від 30 червня 2020 року по справі №19/028-10/13 Велика Палата Верховного Суду вказала наступне: "Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду погоджується з цим висновком Верховного Суду України, оскільки задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Таким чином, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна з чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямоване. Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 1 та 15 жовтня 2019 року у справах № 911/2034/16 та № 911/3749/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17". У пунктах 142-147 постанови від 14 листопада 2018 року по справі №183/1617/16 провадження 14-208 цс 18 Велика Палата Верховного Суду зробила наступні висновки: "Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника". З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача у даній справі про визнання права власності на майно та скасування свідоцтва на право на спадщину, враховуючи характер спірних правовідносин, є неефективними. Натомість, в даному випадку позивач мав звернутись до суду з позовом витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, що відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Враховуючи, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Разом з\~тим суд\~зазначає,\~що враховуючи\~те,\~що суд\~відмовляє у\~задоволенні позовних\~вимог [PERSON] \~у зв`язку\~з обранням\~неефективного захисту\~прав власника,\~суд не\~дає оцінки\~доводам учасників\~справи про\~правомірність віднесення\~сільською радою\~домогосподарства по [ADDRESS] до суспільної групи колгоспний двір та правомірності оформлення права на даний житловий будинок за [PERSON] , окільки дане питання має вирішуватись під час розгляду вимог про витребування нерухомого майна\~з незаконного\~володіння особи,\~за якою\~воно зареєстроване\~на праві\~власності. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на викладене, позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Питання щодо судових витрат, суд вирішує відповідно до положень\~ст.141 ЦПК України, а тому понесені позивачем судові витрати не підлягають до відшкодування відповідачем.

Outcome: dismissed