Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до Кобеляцького районного суду Полтавської області з позовом, у якому на підставі ст. 162 Сімейного кодексу України прохає відібрати у [PERSON] малолітню дитину [PERSON] та повернути дитину матері [PERSON] , допустивши негайне виконання рішення суду відповідно до ст. 430 ЦПК України. Позов обґрунтований тим, що рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 03 грудня 2021 року, яке залишене без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 07 липня 2022 року, визначено місце проживання малолітньої [PERSON] разом з матір`ю, [PERSON] , за адресою [ADDRESS] . Рішення суду набрало законної сили, однак наразі [PERSON] умисно ухиляється від виконання рішення, примусово відібрав та ізолював дитину від матері, категорично не повідомляє, де знаходиться дитина, та категорично відмовляється виконувати рішення суду й передавати дитину матері. 01 березня 2023 року [PERSON] звернулася до Кобеляцького районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] про відібрання дитини та повернення її матері. Ухвалою від 06 березня 2023 року позовну заяву залишено без руху. 28 березня 2023 року позивачкою недоліки позовної заяви усунені. Ухвалою від 30 березня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву в редакції від 28 березня 2023 року, призначено у справі підготовче засідання на 26 квітня 2023 року. Підготовче засідання 26 квітня 2023 року відкладене на 23 травня 2023 року за клопотанням відповідача у зв`язку з неотриманням ним копії позовної заяви та з огляду на відсутність відомостей про повідомлення третіх осіб. Підготовче засідання 23 травня 2023 року не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючого судді у нарадчій кімнаті по кримінальному провадженню, призначено підготовче засідання на 11 липня 2023 року. Підготовче засідання 11 липня 2023 року відкладене на 03 серпня 2023 року за клопотанням представника відповідача, оскільки строк для подання відзиву на позов не сплив, встановлено строки подання відповіді на відзив та заперечень. Підготовче засідання 03 серпня 2023 року відкладене на 05 вересня 2023 року з огляду на те, що представником відповідача було підтверджено подання відзиву на позов, однак суд та інші учасники справи на час проведення підготовчого засідання відзив на позов не отримували. 03 серпня 2023 року о 16:49 до Кобеляцького районного суду Полтавської області надійшов відзив [PERSON] на позов. Ухвалою від 04 серпня 2023 року відзив повернуто без розгляду як такий, що не відповідає вимогам ст. 178 ЦПК України. 25 серпня 2023 року до суду надійшов відзив [PERSON] у новій редакції. Ухвалою від 05 вересня 2023 року відзив повернуто без розгляду як такий, що поданий з порушенням вимог ст.ст. 126, 178 ЦПК України, відмовлено у задоволенні клопотань представника відповідача про залучення до участі у справі як третьої особи [PERSON] , відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про опитування малолітньої дитини, відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про витребування доказів, закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у судовому засіданні 16 жовтня 2023 року. Судове засідання 16 жовтня 2023 року відкладено на 01 листопада 2023 року у зв`язку з перебуванням представника відповідача на лікарняному. Ухвалою від 01 листопада 2023 року задоволено клопотання представника відповідача про встановлення додаткового строку для подання доказів - рішення Окружного суду м. Катовіце від 31 жовтня 2023 року, у судовому засіданні оголошено перерву до 28 листопада 2023 року. Ухвалою від 28 листопада 2023 року задоволено клопотання представника відповідача про встановлення додаткового строку для подання доказів - належним чином засвідченого рішення Окружного суду м. Катовіце від 31 жовтня 2023 року та звіту співробітника служби пробації, у судовому засіданні оголошено перерву до 21 грудня 2023 року. Судове засідання 21 грудня 2023 року відкладено на 15 січня 2024 року у зв`язку з неможливістю забезпечити належну участь представника відповідача у судовому засіданні в режимі відеоконференції з власних технічних засобів. Ухвалою від 15 січня 2024 року задоволено клопотання представника відповідача про долучення до справи копії рішення Окружного суду м. Катовіце від 31 жовтня 2023 року із засвідченим нотаріально перекладом та листа-повідомлення від 18.12.2023 адвоката Конрада Папєровскі із засвідченим нотаріально перекладом, відмовлено у задоволені клопотання представника відповідача про витребування доказів та зупинення провадження у справі. У судовому засіданні заслухано представника позивача адвоката Назаренко М.В., представника відповідача адвоката Гордієнко Н.В., представника третіх осіб Служби у справах дітей апарату Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради та Органу опіки та піклування Кобеляцької міської ради Даценко Г.В., досліджено надані сторонами письмові докази. Представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі, прохала їх задовольнити. У судовому засіданні посилається на те, що відповідач не виконує та не вживає жодних дій до виконання рішення суду, яке набрало законної сили, самовільно змінив місце проживання дитини, а у інший спосіб захистити права матері та інтереси дитини не можливо, оскільки законодавством не передбачено примусового виконання рішення суду про визначення місця проживання дитини. Представник відповідача проти позовних вимог заперечувала в повному обсязі. У судовому засіданні вказує, що позов необґрунтованим, безпідставним і нерозумним, дитина наразі перебуває у Польщі разом з матір`ю відповідача, яка є опікуном дитини, куди виїхала до набрання рішенням суду законної сили у зв`язку з війною, повернення дитини до України вважає таким, що суперечитиме інтересам дитини, оскільки створить реальну небезпеку для її життя, а обставини у житті позивачки вважає такими, що змінилися настільки, що повернення дитини є недоцільним, оскільки позивачка не може утримувати і забезпечити дитину та її безпеку. Представник третіх осіб Служби у справах дітей апарату Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради та Органу опіки та піклування Кобеляцької міської ради підтримала позов, вважала за доцільне його задовольнити. Позивачка у судові засідання не з`являлася. Відповідач у судові засідання не з`являвся, 01 серпня 2023 року подав заяву, за змістом якої категорично заперечує проти позову. Представником третіх осіб - виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради як органу опіки та піклування та служби у справах дітей подані заяви про розгляд справи за їх відсутності, поклавшись на розсуд суду. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши доводи письмових заяв та надані сторонами докази, робить такі висновки. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1, 2, 4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Відповідно до ч.4, 5, 7 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Відповідно до ч.8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із статтею 11 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до Стаття 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини ( стаття 155 СК України). Отже, батьки дитини не тільки мають право на виховання дитини, але й обов`язок виховувати дитину у атмосфері поваги до її прав, її людської гідності, в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини, сім`ї, свого народу та Батьківщини. За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Частиною першою статті 162 СК України передбачено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Із пояснень сторін у письмових заявах та в судовому засіданні та з огляду на зміст рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 03 грудня 2021 року у справі № 532/638/21 (том 1 а.с. 14-19) вбачається, що з грудня 2013 року по серпень 2020 року позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] спільно проживали без укладення шлюбу. [INFO] у них народилася дочка - [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження, серія [NUMBER] від 07 травня 2015 року (том 1 а.с. 9). Із довідки про місце реєстрації позивачки (том 1 а.с. 10) вбачається, що остання зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Після припинення сімейних відносин [PERSON] та малолітня донька сторін [PERSON] проживали окремо від відповідача за адресою [ADDRESS] , а 04 березня 2021 року [PERSON] забрав дитину і з цього моменту дитина з матір`ю не проживала. Вказані обставини підтверджуються змістом вказаного вище рішення суду, у судовому засіданні вказувалися представником позивачки та із ними у цій частині були підтримані представником відповідача. Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 03 грудня 2021 року у справі № 532/638/21 (том 1 а.с. 14-19) позов [PERSON] до [PERSON] задоволений частково. Визначено місце проживання малолітньої [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] . У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини з батьком - відмовлено. Постановою Полтавського апеляційного суду від 07 липня 2022 року у справі № 532/638/21 (том 1 а.с. 20-24) апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 03 грудня 2021 року - без змін. Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 03 грудня 2021 року у справі № 532/638/21 набрало законної сили 07 липня 2022 року. Відповідач із позовом про зміну місця проживання дитини не звертався. Наданими позивачкою копіями виконавчого листа № 532/638/21 (том 1 а.с. 25-26), повідомлення державного виконавця від 30.08.2022 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання (том 1 а.с. 27-28), звернень до служби у справах дітей апарату виконавчого комітету Кобеляцької міської ради (том 1 а.с. 29-30), повідомлення про порушення прав матері на адресу служби у справах дітей апарату виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради (том 1 а.с. 31-32) та відповіді на нього (том 1 а.с. 35-36), вимоги про необхідність виконання рішення суду, яке набрало законної сили, адресованої відповідачеві (том 1 а.с. 33-34), повідомленням ВП № 1 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області про розпочате кримінальне провадження № 12022170460000515 від 09.12.2022 з витягом з ЄРДР (том 1 а.с. 37-39) підтверджується здійснення позивачкою активних дій, спрямованих на повернення дитини від відповідача до позивачки, з якою судом визначено місце проживання дитини, які не мали результату. Відповідачем у якості доказу, що стосується предмету доказування у цій справі, подана копія рішення Окружного суду м. Катовіце Республіки Польща від 31 жовтня 2023 року, яким позов [PERSON] про повернення до України неповнолітньої [PERSON] відхилений відповідно до статті 13 буква b Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (том 2 а.с. 41, 89, 92, 106). Зазначена норма передбачає, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Відповідно до ч.8 ст. 95 ЦПК України іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. Іноземні офіційні документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. За змістом п.1 ч.1 ст. 49 Договору між Україною і Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах, Договірні Сторони визнають і виконують на своїй території рішення, винесені на території іншої Договірної Сторони, а саме: рішення судів з цивільних справ. Як Польща, так і Україна, є сторонами Гаазької конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, підписаної 5 жовтня 1961 року. Це означає, що для використання документа, який походить з Польщі, в Україні достатнім є проставлення апостилю. Суд звертає увагу, що вказаний доказ подавався відповідачем тричі у вигляді ідентичних одна одній сканованих копій копії документа без проставлення апостилю на жодній з них, а тому не може вважатися засвідченим у належний спосіб. Водночас, суду не надано будь-яких відомостей про те, що вказане рішення іноземного суду набрало законної сили, натомість учасники справи, як сторона позивача, так і сторона відповідача, наполягали на тому, що воно чинності не набрало. Разом з тим, надане відповідачем неналежно засвідчена копія копії рішення Окружного суду м. Катовіце не містить відомостей ані про місце проживання дитини, ані про те, який ризик було доведено, на підставі чого та з огляду на які обставини, тобто, доказ не містить будь-яких відомостей, що стосуються предмету доказування у цій справі. За таких умов, суд не бере вказаний доказ до уваги. Надані відповідачем у якості доказів листи адвоката Конрада Папєровскі від 10 листопада 2023 року (том 2 а.с. 45 - зворотна сторона) та від 18 грудня 2023 року (том 2 а.с. 90, 106) мають такі самі недоліки засвідчення - є сканованими копіями без проставлення апостилю й у будь-який інший спосіб не засвідчені, підтверджують виключно ту обставину, що рішення Окружного суду м. Катовіце не набрало законної сили, та не містять будь-яких відомостей щодо предмету спору, а тому судом до уваги також не беруться. Копія паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім`я [PERSON] (матері відповідача), яка була долучена представником відповідача до клопотання від 01 листопада 2023 року про встановлення додаткового строку для подання доказів (том 2 а.с. 9-10), містить відомості про виїзд за кордон 27 квітня 2022 року лише матері відповідача, а не дитини, не є доказом, який містить відомості про предмет спору, не є доказом, поданим у строк та порядку, визначеному ст. 83 ЦПК України, а тому до уваги не береться. Будь-які інші докази у визначеному чинним законодавством порядку відповідачем не подані. Суд звертає увагу на те, що у цьому випадку спір батьків щодо місця проживання дитини вирішено судом і рішення суду набрало законної сили, тому у межах цієї справи суд не здійснює повторне вирішення такого спору. Цей спір не є спором між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини та щодо участі батьків у вихованні дитини. Предметом цього позову є захист права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни місця проживання дитини всупереч судовому рішенню. Судом встановлено, що відповідач без згоди матері, до набрання рішенням суду про визначення місця проживання дитини законної сили, з 04 березня 2021 року забрав дитину та залишив її постійно проживати у себе без згоди на те матері. Після набрання рішенням суду законної сили відповідач добровільно повернути дитину матері не бажає, тобто, рішення суду у будь-який спосіб не виконує, а тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для захисту прав позивачки в порядку, визначеному статтею 162 СК України і такий спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам статей 15, 16 ЦК України. Твердження відповідача про те, що до набрання рішенням законної сили дитина виїхала до Республіки Польща з метою забезпечення її безпеки через війну в Україні жодним чином не спростовує обов`язку відповідача виконати рішення суду, яке набрало законної сили. При цьому, твердження відповідача про перебування дитини у Польщі не підтверджені жодними допустимими та належними доказами. Разом з тим, ця обставина, на яку посилається відповідач, не виключає застосування ст. 162 СК України, оскільки вказана норма закону не вимагає, щоб дитина на час ухвалення відповідного судового рішення перебувала з особою, яка змінила місце її проживання, натомість вимагає доведення саме того, що один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків, з яким на підставі рішення суду проживала дитина, змінила місце проживання дитини у будь-який спосіб, у тому числі, але не обов`язково, і шляхом викрадення. Відповідачем не наведено та не підтверджено доказами обставин того, що позивачка створить неблагополучне, небезпечне, неспокійне чи нестійке середовище для своєї дитини, не доведено, що відібрання дитини та передання її матері за місцем проживання суперечитиме інтересам дитини. Доказів, що повернення дитини за місцем проживання матері створює загрозу її життю та здоров`ю або негативно впливатиме на її розвиток відповідач не надав і судом не встановлено. Відповідачем не доведено, що повернення дитини матері створить реальну небезпеку для її життя та здоров`я, а саме лише посилання та те, що в Україні йде війна, не є достатнім для такого висновку, оскільки місце проживання позивачки та Полтавська область в цілому не є зоною бойових дій чи прилеглою до такої зоною. При цьому, на час апеляційного провадження та на момент набрання законної сили рішенням суду про визначення місця проживання дитини Україна уже перебувала у стані війни, тобто будь-які обставини, що пов`язані з цим у контексті спору, який вирішується зараз, істотно не змінилися. Посилання відповідача на ту обставину, що дитина значний час проживає у іншій державі не може бути підставою для відмови в позові, оскільки ця обставина виникла внаслідок свідомих дій відповідача, які очевидно призвели до невиконання рішення суду щодо визначеного місця проживання дитини, яке набрало законної сили. Посилання представника відповідача на те, що позивачка отримувала від відповідача пропозицію виїхати разом з дитиною до Польщі, але відмовилася, жодними доказами не підтверджені. Водночас, позивачка, як мати дитини, не позбавлена можливості у разі потреби виїхати за кордон разом з дитиною. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що представником відповідача не було надано суду точних відомостей про поточне місце перебування дитини, що нівелює твердження відповідача про те, що місце перебування дитини не є таємницею від матері та їй достеменно відоме. При прийнятті такого рішення, суд також виходить з того, що малолітня [PERSON] наразі позбавлена материнської любові, турботи, виховання, піклування, догляду та духовного зв`язку із матір`ю, наявність якого передбачає безперервність та носить постійний характер виходячи із віку дитини, а з огляду на твердження представника відповідача про не перебування дитини з батьком, котрий як вбачається із матеріалів справи перебуває на території України, дитина взагалі є позбавленою піклування будь-кого із батьків. Невиконання одним з батьків судового рішення щодо визначення місця проживання дитини з іншим з батьків, яке набрало законної сили, відсутність законодавчого врегулювання примусового виконання рішення суду про визначення місця проживання дитини, є підставою для захисту прав позивача у порядку, визначеному статтею 162 СК України, на чому наголошував Верховний Суд у постановах від 15 серпня 2023 року у справі № 742/2468/22, від 26 лютого 2020 року у справі № 742/1593/19, від 26 лютого 2020 року у справі № 650/1631/19, від 30 березня 2021 року у справі № 753/24507/18, від 03 травня 2018 року у справі №350/1258/17, від 01 серпня 2018 року у справі № 592/9104/17-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 241/638/20, від 27 липня 2022 року у справі № 475/431/21. Відповідно до статті 129-1 Конституції України та статті 18 ЦПК України рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області, яке набрало законної сили, що не заперечувалось сторонами, є обов`язковим до виконання. Таким чином, підстав, які б перешкоджали поверненню дитини матері не встановлено. В той же час, небажання відповідачем добровільно виконувати рішення суду щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю, відсутність законодавчого врегулювання примусового виконання рішення суду в цій частині, є підставою для захисту прав позивача в порядку, визначеному статтею 162 СК України, що відповідає вимогам статей 15, 16 ЦК України та усталеній практиці Верховного Суду, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до п.5 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала. Відповідно до вимог ч.1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено, судовий збір повинен бути покладений на відповідача. Позивачка у поданому позові вказувала, що позивач не буде просити відшкодування судових витрат. Будь-які заяви щодо стягнення судових витрат та їх розміру представником позивачки не подавалися. З огляду на зазначене, оскільки позивачкою судовий збір не сплачувався на підставі п.14 ч.2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1073,60 грн. На підставі ст. ст. 162, 163 СК України,

Outcome: approved