Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про визнання права власності на частину нерухомого майна за набувальною давністю, в якому просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/3 частину квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що спірна квартира належала в рівних частинах позивачу, його матері [PERSON] та вітчиму [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 23.06.1993 Фондом комунального майна Мінського району м. Києва. [INFO] померла мати позивача, після смерті якої позивач успадкував належну їй 1/3 частину спірної квартири. Так, позивачу на праві приватної власності належить 2/3 частини вказаної квартири, а інша 1/3 частина належала вітчиму позивача [PERSON] , який помер [INFO] . Позивач звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , проте йому було відмовлено з посиланням на те, що спадкодавець не залишав заповіту на ім`я позивача, документів про родинні стосунки з померлим не надано, підстави для закликання позивача як спадкоємця відсутні. Як зазначає позивач, після смерті вітчима він відкрито продовжує користуватися як своєю часткою квартири, так і часткою, яка на лежала його вітчиму, здійснює утримання та ремонт, сплачує комунальні платежі тощо, інших осіб, які б претендували на спірну частину квартири, немає. Враховуючи викладене, позивач просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/3 частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 08.08.2023 у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 13.10.2023 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. Представник відповідача Київської міської ради в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в матеріалах справи міститься відзив Київської міської ради на позов, в якому представник просив розглядати справу за його відсутності, проти задоволення позову заперечував, просив прийняти законне та обґрунтоване рішення відмовивши позивачу у задоволенні позову. Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається із матеріалів справи, квартира [ADDRESS] дійсно належала на праві спільної сумісної власності позивачу та членам його сім`ї: [PERSON] та [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 23.06.1993 Фондом комунального майна Мінського району м. Києва (а.с.8), що також підтверджується інформаційною довідкою КП КМР «КМ БТІ» від 02.01.2023 (а.с.9). Згідно звіту про оцінку майна складеного 04.07.2023 ТОВ «КА «Святозаров та партнери», ринкова вартість об`єкту оцінки - квартири [ADDRESS] становить 1455600 грн. (а.с.28-41). Після смерті [INFO] матері позивача [PERSON] позивач успадкував 1/3 частину вищевказаної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 08.06.2023 державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори Литвин І.В. (а.с.10), згідно витягу з Державного реєстру речових прав від 08.06.2023 успадкована частина квартири була зареєстрована за позивачем належним чином у встановленому законом порядку (а.с.11). Згідно даних паспорта позивача, його зареєстрованим місцем проживання є [ADDRESS] (а.с.16). Судом також встановлено, що позивач відкрито користується квартирою, здійснює утримання та ремонт, сплачує комунальні платежі тощо, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Крім того, факт проживання та користування квартирою підтверджується поясненнями свідків, наявними в матеріалах справи, а також поясненнями свідка [PERSON] допитаної в судовому засіданні, яка пояснила, що є сусідкою позивача, проживає у сусідньому будинку, знайома із сім`єю позивача, перебуває з ним у дружніх сусідських відносинах, та вказувала, що позивач проживає у квартирі разом з дружиною, дітей не мають. Стаття 41 Конституції України визначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За нормою ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У відповідності до вказаної статті володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна (наприклад, покупець, купуючи річ у продавця, не знав, що той не мав права її продавати, а обставини купівлі-продажу не давали підстав для сумніву в правомірності такого правочину). В разі виникнення спору встановити характер володіння (добросовісне й недобросовісне) має тільки суд з урахуванням обставин справи, з якої виникло володіння чужою річчю. Разом з тим, суд повинен мати на увазі, що фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України). Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст.344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом ст. 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абз. 2 ч.3 ст. 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст. 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. До вказаних висновків прийшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14.05.2019 у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18). У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Згідно довідки виданої 09.06.2023 державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори Литвин І.В. (а.с.12), єдиною особою, яка заявила, що фактично вступила в управління та володіння спадковим майном після смерті [PERSON] , оскільки проживала разом зі спадкодавцем за однією адресою з 1987 року по теперішній час, є позивач. Таким чином, судом встановлено, що особа, якій належала спірна частина нерухомого майна, померла, спадкоємців, які б зверталися із заявами про прийняття спадщини, державним нотаріусом виявлено не було. Відтак, позивач просить визнати право власності на частину нерухомого майна, власник якої невстановлений. На підставі викладеного, враховуючи встановлення судом добросовісності та безтитульності володіння позивачем спірним майном, позовні вимоги про визнання за ним в судовому порядку права власності за набувальною давністю на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved