Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-14 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою про визнання частково недійсним укладеного між сторонами кредитного договору. На обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивачка зазначила, що 18.02.2023 року між нею та ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» в електронній формі був укладений договір про відкриття кредитної лінії, за умовами якого позивачці був встановлений кредитний ліміт в сумі 21 700 грн строком на 300 календарних днів. Позивачка при цьому просила визнати недійсними наступні пункти даного договору: п. 4.6, яким встановлена стандартна процентна ставка в розмірі 1,50% за кожен день користування кредитом; п.4.7, яким встановлена комісія за видачу кредиту в розмірі 15% та в якому одночасно вказано, що така комісія становить 0%; п.8.2, яким встановлена відповідальність позичальника за несвоєчасне повернення кредиту у вигляді нарахування на суму кредиту індексу інфляції та 2 проценти від неповерненої суми за кожен день відповідно до ст. 625 ЦК України; п. 8.3, яким встановлена відповідальність позичальника за несвоєчасну сплату процентів за кредитом у вигляді нарахування штрафу в розмірі 10% від суми кредиту, сукупна сума якого не має перевищувати половини кредиту; п. 10.2, яким встановлена знижена процентна ставка в розмірі 1,20% за кожен день користування кредитом, яка встановлюється виключно як знижка на користування кредитом та є заохоченням позичальника до сумлінного виконання умов договору. Позивачка вважає, що визначені вказаними пунктами договору розмір процентів та неустойки перевищує розумну межу відповідальності та суперечить вимогам п.5 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки сума такої компенсації становить більше 50% від суми кредиту та орієнтовна загальна вартість кредиту в чотири рази перевищує суму кредиту. Позивачка вважає, що п. 4,6, 8.2, 8.3, 10.2 кредитного договору є несправедливими за ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», п.6 ст.3, ч.3 ст. 509, ч.1,2 ст. 627 ЦК України. Недійсність п. 4.7 кредитного договору позивачка обґрунтовує тим, що в ньому одночасно з визначенням розміру комісії в 15% вказано, що така комісія становить 0%, при цьому внаслідок встановлення такої комісії позивачка фактично отримала в якості кредитних коштів не 21 700 грн, а 18 445 грн., натомість всі передбачені даним договором нарахування процентів, неустойки здійснюється на суму 21 700 грн. Посилаючись на вказані вище обставини, позивачка просила визнати недійсними п. 4,6, 4.7, 8.2, 8.3, 10.2 договору про відкриття кредитної лінії №1157-9847 від 18.02.2023 року та вирішити питання про розподіл понесених позивачкою витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6000 грн. Позов надійшов до суду 24.05.2023 року через систему «Електронний суд». 29.05.2023 року відкрите провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 06.07.2023 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення позову, оскільки саме позивачка звернулась до відповідача через особистий кабінет щодо укладення даного кредитного договору та на погоджених сторонами умовах, які були доведені до відома позивачки, в електронній формі був укладений відповідний кредитний договір. Тому укладення такого договору на визначених в ньому умовах відповідало волі та волевиявленню позивачки, що узгоджується з відповідними правовими висновками Верховного Суду. Визначений в п. 4.6 кредитного договору розмір процентів відповідає вимогам ч.1 ст. 1048, ч.2 ст. 1056-1 ЦК України. При цьому проценти за користування кредитом не є компенсацією в розумінні п.5 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому внаслідок укладення кредитного договору позивачці була перерахована повна визначена договором сума кредиту в розмірі 21 700 грн. Нарахування відповідно до п. 4.7 кредитного договору комісії відповідає положенням Закону України «Про споживче кредитування». Також положення ст. 625 ЦК України дає можливість сторонам договору визначити інший розмір процентів, які підлягають нарахуванню за ст. 625 ЦК України. При цьому у зв`язку з введенням на території України карантину, а в подальшому воєнного стану визначена в п. 8.2, 8.3 кредитного договору неустойка та інша відповідальність за невиконання умов договору позивачці не нараховуються. Крім того в п. 8.3 кредитного договору закріплене положення п.2 ч.2 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» щодо обмеження максимального нарахування неустойки. Так позивачка мала змогу відмовитись від договору протягом 14 днів, але цього не зробила, що підтверджує те, що укладення такого договору відповідало її волі, натомість подання нею подібного позову є суперечливою поведінкою. Відповідач вважає, що позивачка не надала всіх необхідних документів, які б дали підстави для розподілу витрат на професійну правничу допомогу, крім того заявлений позивачкою розмір таких витрат є неспівмірним. Від представника позивачки надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивачки та її представника. Представник відповідача до суду не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся вчасно та належним чином. З огляду на це суд ухвалив про розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи (копію договору про відкриття кредитної лінії №1157-9847 від 18.02.2023 року; копію правил відкриття кредитної лінії (надання споживчих кредитів); копію паспорту споживчого кредиту; копію таблиці обчислення загальної вартості кредиту; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю; копію ордеру адвоката; копію договору про надання правової допомоги від 21.04.2023 року; копію витягу з реєстрів банків щодо видачі кредиту №1157-9847 від 18.02.2023 року), суд, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що 18.02.2023 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (кредитором) та [PERSON] (позичальником) був укладений договір про відкриття кредитної лінії №1157-9847, за умовами якого кредитор надав позичальнику кредитний ліміт в розмірі 21 700 грн (п.4.1) на строк 300 календарних днів (п. 4.9), з умовою сплати процентів у розмірі 1,50% від суми кредиту за кожен день (п.4.6) та одноразової комісії за видачу кредиту в розмірі 15% від суми виданого кредиту (п.4.7). Умовами договору також було передбачені наслідки невиконання або неналежного виконання позичальником обов`язків за договором. Так відповідно до п. 8.2 договору у разі несвоєчасного повернення отриманого кредиту позичальник зобов`язаний сплатити кредитодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також два проценти від неповерненої суми кредиту за кожен день прострочення сплати в силу положень ст. 625 ЦК України. Відповідно до п. 8.3 договору у разі нездійснення сплати процентів за користування кредитом та/або комісії за видачу кредиту у визначені цим договором терміни, позичальник зобов`язаний сплатити кредитодавцю штраф у розмірі 10% від суми кредиту. Сукупна сума неустойки, нарахованої за порушення зобов`язань позичальником на підставі цього пункту договору, не може перевищувати половини кредиту (50% суми кредиту), одержаного позичальником за цим договором. Ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, виходячи з положень ст. 81 ЦПК України та ст. 204 ЦК України саме позивач, оспорюючи дійсність укладеного правочину в цілому або його частини, який є дійсним за презумпцією, має належними допустимими та достатніми доказами довести обґрунтованість своїх вимог, тобто саме позивач має спростувати закріплену законом презумпцію правомірності правочину. Позивач, як на підставу недійсності п. 4,6, 8.2, 8.3, 10.2 договору посилається на несправедливість їх умов, оскільки визначені вказаними пунктами договору розмір процентів та неустойки перевищує розумну межу відповідальності та суперечить вимогам п.5 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», бо сума такої компенсації становить більше 50% від суми кредиту та орієнтовна загальна вартість кредиту в чотири рази перевищує суму кредиту. Суд не може погодитись з такою позицією позивача у зв`язку з наступним. Позивачем безпідставно об`єднані в одну групу нарахування процентів за користування кредитом, комісію, передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування та неустойку з посиланням на те, що ці нарахування є компенсацією в розумінні п.5 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. За такого проценти за кредитним договором не мають компенсаційного характеру та є платою за користування чужими грошима, їх розмір визначається сторонами договору, тому положення п.5 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до умов договору про встановлення розміру процентів не може застосовуватись. Тому відсутні підстави для визнання недійсними з цих підстав положень п. 4.6, 10.2 договору щодо визначення розміру процентів. Також визначені п.8.2 та 8.3 договору нарахування є різними за своєю суттю, оскільки визначений п. 8.3 договору штраф є неустойкою, тобто видом забезпечення належного виконання умов договору (ст. 546 ЦК України) та мають штрафний характер, а передбачені п. 8.2 договору нарахування за ст. 625 ЦК України мають компенсаційний, а не штрафний характер (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року по справі №127/15672/16-ц). При цьому, варто зауважити, що і нарахування неустойки у вигляді штрафу за п. 8.3, і нарахування втрат від інфляції та процентів за ч.2 ст. 625 ЦК України, пов`язане з неналежним виконанням позичальником свого зобов`язання з повернення кредиту, сплати процентів та комісії і при належному виконанні своїх зобов`язань позичальником такі нарахування не здійснюватимуться, при цьому їх розмір також залежить і від періоду невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань. При цьому п. 8.3 договору прямо визначене обмеження максимального розміру неустойки у відповідності до положень п.5 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Також ч.2 ст. 625 ЦК України дає право сторонам визначити відповідний розмір процентів, який нараховується за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору; встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; встановлення обов`язку споживача виконати всі зобов`язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. При цьому, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна одночасна наявність перелічених ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст.3, ч. 3 ст.\~509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. За такого, відповідні п. 4,6, 8.2, 8.3, 10.2 договору щодо визначення розміру процентів, визначення розміру компенсації за неналежне виконання грошового зобов`язання та розміру неустойки не суперечать вимогам закону не є несправедливими в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», вони не спрямовані на спричинення істотного дисбалансу сторін та на заподіяння споживачу істотної шкоди при належному виконанні позичальником своїх обов`язків, тому позивачем не спростована презумпція їх правомірності як складової частини правочину. Це узгоджується з висновками Верховного Суду в постанові від 12.01.2021 року №24/5556/19 та в постанові від 03.03.2020 року №554/1400/16-ц. У зв`язку з цим відсутні підстави для визнання п. 4,6, 8.2, 8.3, 10.2 договору недійсними, тому в задоволенні позову в цій частині належить відмовити. Вирішуючи питання про відповідність закону п. 4.7 договору, яким встановлена комісія за видачу кредиту в розмірі 15% від суми виданого кредиту, суд виходить з наступного. Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину\~не може\~суперечити цьому\~Кодексу,\~іншим актам\~цивільного законодавства,\~а також\~інтересам держави\~і суспільства,\~його моральним\~засадам. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України\~"Про споживче кредитування". Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» для цілей\~обчислення реальної\~річної процентної\~ставки визначаються\~загальні витрати\~за споживчим\~кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. При цьому при укладенні між сторонами вище вказаного кредитного договору відповідачем до загальних витрат за кредитом були включені витрати на одноразову комісію за видачу кредиту, що вказує про необхідність обов`язкової сплати вказаних витрат позивачем згідно з умовами укладеного між сторонами кредитного договору. Можливість включення комісії за отримання кредиту до загальних витрат за споживчим кредитом передбачена, Правилами розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затвердженими постановою НБУ від 08.06.2017 року № 49. Згідно з додатком 2 до Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит до складових загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит включаються, в тому числі, платежі за\~додаткові та\~супутні послуги(всі види комісії). При цьому відповідна комісія прямо та однозначно визначена в договорі (п.4.7) її розмір чітко визначений в розмірі 15% від суми виданого кредиту і посилання позивача про те, що така комісія відповідно до цього ж пункту становить 0% суд вважає безпідставними, оскільки, як вказано вище, по-перше, розмір такої одноразової комісії чітко визначений числом 15%, по-друге, далі положення вказаного пункту тлумачать - як розуміти розмір комісії, коли в цьому пункті буде вказана цифра 0%. Також відповідачем надані відомості про те, що фактично позивачу була перерахована повна сума кредиту в розмірі 21 700 грн без віднімання одразу суми комісії. Варто також зауважити, що договором така комісія визначена як одноразова комісія за видачу кредиту і договір не передбачав її щомісячне нарахування, а також не передбачав будь-які додаткові умови та підстави її нарахування, тому до спірних правовідносин не можуть застосовуватись правові висновки Верховного Суду щодо підстав недійсності щомісячної комісії за обслуговування кредиту. У зв`язку з цим відсутні підстави для визнання п. 4,7 договору недійсним, тому в задоволенні позову в цій частині також належить відмовити. Встановлені судом обставини вказують на те, що умови укладеного між сторонами договору про відкриття кредитної лінії №1157-9847 від 18.02.2023 року, зокрема, п. 4,6, 4.7, 8.2, 8.3, 10.2 є такими, що ґрунтуються на законі та жодним чином не порушують права позивача як споживача кредитних послуг, що свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог про визнання вказаних умов договору та необхідність відмови в їх задоволенні в цілому. Оскільки позов не підлягає задоволенню, то відповідно до ст. 141 ЦПК України відсутні і підстави для розподілу її витрат на професійну правничу допомогу. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed