Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом згідно з яким просить визнати незаконним та скасувати пункт 1.10 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 року за №1882 «Про затвердження та відмову в затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», а також скасувати державну реєстрацію та свідоцтво за № 47724635 видане 16.11.2015 року про право власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 2110100000:62:001:0302, площею 0,0863 га, розташованої по [ADDRESS] . Позовні вимоги\~обґрунтовує тим,\~що Ужгородською місцевою прокуратурою в порядку ч. 1\~ст. 222 КПК України\~отримано дозвіл слідчого у кримінальному провадженні за № 42015070030000163 від 25.11. 2015 року на розголошення таємниці досудового розслідування. Досудовим розслідуванням в рамках даного кримінального провадження встановлено, що 27 сесія 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 року відбулася в порушення вимог\~Конституції\~та законодавства, а тому на думку позивача рішення, прийняті на цій сесії підлягають скасуванню. Так, позивач вказує, що Ужгородська міська рада є представницьким органом місцевого самоврядування, яка виконує повноваження, передбачені ст.\~ст. 140-143 Конституції України\~та вирішує інші питання, віднесені законом до її компетенції. Пунктом 14\~ст. 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~передбачено, що порядом скликання сесії ради, підготовки і розгляду нею питань, а також порядок роботи сесії визначається регламентом ради. Так пунктом 12\~ст. 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~визначено, що сесія ради є повноважною, якщо в її пленарному засіданні бере участь більше половини депутатів від загального складу ради. Вказана норма зокрема закріплена у ст. 17 Регламенту Ужгородської міської ради 6 скликання, затвердженого рішенням 5 сесії Ужгородської міської ради 6 скликання від 08.04.20211 року № 149, згідно якої сесія ради є правомочною, якщо в її пленарному засіданні бере участь більше половини депутатів від загального складу ради. А відповідно до ст. 159 Регламенту, такий є обов`язковим до виконання всіма посадовими особами місцевого самоврядування та депутатами Ужгородської міської ради. На інформаційному Інтернет порталі «Місцеві вибори» розміщено інформацію про те, що в 2010 році до Ужгородської міської ради обрано 60 депутатів. З позовної заяви слідує, що перед початком сесії 09.11.2015 року о 10 год. 06 хв. у відповідності до ст. 34 Регламенту згідно роздруківки ПТК «Віче» шляхом застосування персональних карток «Віче» зареєстровано 30 депутатів, а в подальшому 09.11.2015 року о 10 год. 07 хв. проведено повторну реєстрацію 33 депутатів Ужгородської міської ради. Всупереч вказаним вище даним щодо реєстрації депутатів, депутат [PERSON] (пульт для голосування № 57), [PERSON] (пульт для голосування № 33), [PERSON] (пульт для голосування № 13) та [PERSON] (пульт для голосування № 49) не були присутні на сесії міської ради 09.11.2015 року та персональну участь у голосування не приймали. Так, відповідно до листа командира військової частини [NUMBER] полковника м/с [PERSON] № 394 від 13.04.2016 року, з 05.11.2015 року по 08.12.2015 року [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні військової частини [NUMBER] (військовий госпіталь [ADDRESS] ). Крім того, згідно з інформацією ДПС України, викладеної у листі № 5/13-93 від 07.04.2016 року [INFO] [PERSON] з 08.11.2015 року по 12.11.2015 року перебував за межами України. Свою відсутність на зазначеній сесії [PERSON] підтвердив у розмові з журналістом телеканалу «Тиса», а [PERSON] під час допиту у режимі телефонної розмови, про що складено відповідний рапорт. Крім того позивач вказує, що відсутність вказаних вище депутатів підтверджується і відеозаписом пленарного засідання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 року, який міститься в матеріалах кримінального провадження. Таким чином позивач стверджує, що участь у 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 року прийняло 29 депутатів, що складає менше половини депутатів від загального складу ради, а тому вказана сесія не була повноважною у зв`язку з відсутністю кворуму, а тому зміни до порядку денного і всі прийняті на цій сесії рішення є незаконними. В подальшому без відповідного кворуму відбулося голосування за рішення Ужгородської міської ради № 1882 від 09.11.2015 року «Про затвердження та відмову в затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок (проект № 1626), відповідно до якого оспорювану земельну ділянку передано у власність [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . Позивач вказує на те, що згідно роздруківки ПТК «Віче» шляхом застосування персональних карток Віче щодо прийняття проекту рішення № 1626 за основу проголосувало 32 депутати Ужгородської міської ради, в тому числі і депутати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які насправді були відсутні в сесійній залі. Також позивач зазначає, що рішення про затвердження проекту землеустрою оспорюваної земельної ділянки також не відповідає вимогам ст. ст.\~19,\~24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 року. Так з січня 2015 року набрали чинності частини 3 та 4 ст. 24 даного Закону, відповідно до яких передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється у разі відсутності плану зонування або детального плану території, таким чином позивач вважає, що оскільки ні плану зонування, ні детального плану території за рахунок якої відведено земельну ділянку станом на прийняття рішення про їх відведення не було (такі прийняті на тій же сесії, без відповідного кворуму і не набрали законної сили) передача земельних ділянок відбулася також з порушеннями ст. ст.\~19,\~24 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності». Позивач Ужгородська місцева прокуратура правонаступником якої є Ужгородська окружна прокуратура обґрунтовує своє представництво у даній справі положеннями\~ст. 131-1 Конституції України,\~ст.\~56\~ЦПК України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», оскільки органи Державної інспекції сільського господарства України та Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру не наділені повноваженнями щодо звернення з позовами до суду про вжиття заходів реагування шляхом оскарження рішення Ужгородської міської ради, з метою усунення порушень земельного законодавства. Таким чином позивач вважає, що право власності на земельну ділянку набуте всупереч суспільним інтересам на підставі незаконного рішення, а тому суперечить інтересам держави і суспільства в цілому, зокрема мешканців м. Ужгорода, які виборами у 2010 році обрали своїх представників до органу місцевого самоврядування, що позивач вважає достатньою підставою для пропорційного втручання в інтереси однієї особи. З цих підстав вважає звернення прокурора до суду в інтересах держави у сфері регулювання земельних відносин і охорони землі спрямованим на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно-значимого питання щодо порядку та правомірності розпорядження земельної ділянки. У подальшому прокурором подано клопотання про прийняття та дослідження нових доказів у якому зазначив, що вважає за необхідне доповнити підстави позову новими обставинами до тих, що містяться у позовній заяві, та вказує, що додатковою підставою визнання недійним оспорюваного рішення є, зокрема, порушення правового режиму його прийняття, а саме: прийняття в умовах реального конфлікту інтересів одного з депутатів, який голосував за прийняття такого рішення. Так, встановлено, що [PERSON] будучи депутатом Ужгородської міської ради, під час виникнення конфлікту інтересів не повідомив про нього у встановленому порядку колегіальний орган Ужгородську міську раду і вчинив дії в умовах реального конфлікту інтересів на 27 сесії Ужгородської міської ради 6 скликання та взяв участь у голосуванні за рішення № 1882 від 09.11. 2015 року «Про затвердження та відмову в затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок». Прийняття оспорюваного рішення в умовах реального конфлікту інтересів та допущення [PERSON] порушення вимог ст.\~28, ч. 2 ст.\~35 Закону України «Про запобігання корупції»\~та\~ст. 59-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~підтверджено у постанові Ужгородського міськрайонного суду від 12.04.2017 року у справі № 308/12880/16-п, якою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 2\~ст. 172 -7 КУпАП. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 11.07.2017 року вказану постанову у цій частині залишено без змін. Прокурор у судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Подала до суду клопотання про розгляд справи у її відсутності, у якому зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі і просить задовольнити позов, та вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Також, просила суд взяти до уваги, що сесія 09.11.2015 року відбулася з грубим порушенням законодавства, за відсутності окремих депутатів, які зазначені у протоколі засідання. Також рішення приймалося за відсутності затвердженого плану зонування. Більше того, один з депутатів голосував за наявності конфлікту інтересів ( [PERSON] ). Представник відповідача Ужгородської міської ради в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Представник відповідача Ужгородської міської ради до суду подав відзив на позовну заяву та вказав, що кримінальне провадження №42015070030000163 від 25.11.2015 не завершено, вирок суду відсутній. Зазначив, що у дозволі слідчого від 23.11.2015 №36687/106/25/1-27 відсутня інформація про те, в якому обсязі та щодо яких документів ним надано дозвіл на розголошення, у межах вказаного провадження, тому неможливо встановити чи надано слідчим дозвіл на розголошення і використання всіх документів, отриманих в ході слідства, які додані до позовної заяви. Ужгородська міська рада вважає вимоги позову безпідставними, а прийняте міською радою рішення, яке є предметом позову прийнятим відповідно до наданих їй повноважень, згідно вимог чинного законодавства, зокрема земельного, та законодавства у сфері містобудівної діяльності. Вказує, що прокурор звертаючись до суду з позовом не надав належних документів, які підтверджують відсутність депутатів на сесії. Зазначає, що земельна ділянка була передана у власність зацікавленим особам ще до набрання чинності ч. 3 ст. 24 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», якою в подальшому було введено заборону на передачу в користування землі за відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до цього Закону, а також земельна ділянка була передана у власність зацікавленим особам під час дії плану зонування території міста Ужгорода, який було скасовано судовим рішенням від 29.06.2017 року. Враховуючи погодження Управління містобудування та архітектури Ужгородської міської ради та головного управління Держземагенства у Закарпатській області, розробленого [PERSON] , проекту землеустрою та те, що на земельній ділянці вже побудований об`єкт нерухомого майна у Ужгородської міської ради були відсутні підстави для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Крім того, рішення органу місцевого самоврядування є актом індивідуальної дії, який вичерпав свою дію, шляхом виконання. Таким чином, відповідач просить суд в позові відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Меженна В.І. у судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник відповідача подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, та у відсутності [PERSON] , зазначивши, що просить врахувати позицію відповідача щодо заявленого позову, викладену у відзиві на позовну заяву. У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначила, що відповідач [PERSON] вважає позов безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Зокрема, зазначила, що з огляду на відсутність вироку у кримінальному провадженні № 42015070030000163 від 25.11.2015 року твердження прокурора про те, що сесія Ужгородської міської ради 09.11.2015 року відбулася з порушенням вимог Конституції та законодавства України є передчасним. Також посилалася на недопустимість доказів поданих прокурором на підтвердження відсутності на вищевказаній сесії депутатів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Що стосується посилання прокурора на наявний конфлікт інтересів депутата [PERSON] під час прийняття оскаржуваного рішення зазначає, що таке відповідач [PERSON] також вважає безпідставним, оскільки його голос не був вирішальним при голосуванні за рішення. Оскільки повідомлення про наявність конфлікту інтересів покладається саме на [PERSON] то за невиконання такого обов`язку відповідач [PERSON] не може нести відповідальність, а у разі задоволення позову він буде позбавлений права власності на майно, через неправомірні дії іншої особи. До матеріалів позовної заяви не додано жодних доказів того, що вказаний депутат є родичем відповідача [PERSON] . На думку [PERSON] зазначене порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» є таким, що може стати підставою для визнання недійсним пункту 1.62 рішення Ужгородської міської ради № 1882 від 09.11.2015 року, однак, не може бути підставою для визнання недійсними інших пунктів вказаного рішення в цілому, в тому числі п. 1.10, який є предметом оскарження в межах даної справи. Щодо посилання позивача на порушення містобудівних умов при відведенні спірної земельної ділянки зазначила, що п. 2.18 рішення сесії Ужгородської міської ради № 1430 від 12.09.2014 року [PERSON] було надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . Управлінням містобудування та архітектури Ужгородської міської ради було надано висновок № 2084 від 22.10.2014 року про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0863 по [ADDRESS] та передано таку у власність [PERSON] , згідно з яким відведення земельної ділянки не суперечить чинній містобудівній документації. Категорія земель землі житлової та громадської забудови. Проект землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки у власність було погоджено Головним управлінням Держземагенства у Закарпатській області, що підтверджується відповідним висновком № 1214/03-14 від 18.11.2014 року. Згідно з зазначеним висновком на земельній ділянці знаходиться нерухоме майно житловий будинок, загальною площею 67,5 кв.м., який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. А якщо на земельній ділянці вже побудований об`єкт житловий будинок, гараж, дачний будинок тощо і власник такого об`єкта звертається про передачу йому у власність земельної ділянки, на якій розміщений цей об`єкт без зміни цільового призначення, то рішення ради вже не може обмежуватися діями норми ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», оскільки земельна ділянка для містобудівних потреб раніше вже колись надавалася, а тому такий об`єкт і був побудований, тобто, це не надання земельної ділянки для містобудівних потреб, а переоформлення права власника будинку, будівлі, споруди на земельну ділянку. Крім того, оскаржуване рішення є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання, а відтак його скасування не породжує наслідків для власників цієї земельної ділянки, оскільки в них виникло право володіння відповідною земельною діянкою, і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах. Також зазначила, що відповідач [PERSON] вважає необґрунтованим і саме представництво прокурором інтересів держави, оскільки на його думку позиція прокурора про відсутність у Держгеокадастру повноважень на звернення до суду у даних спірних відносинах є помилковою, так як зазначений орган наділений такими правомочностями в силу ст. 6 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» та положення про Держгеокадастр. При цьому до пред`явлення позову прокурор не звертався з відповідним повідомленням до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру чи її територіальних органів і у справі відсутні докази такого повідомлення, що свідчить про недотримання встановленого ч.4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» порядку звернення прокурора до суду. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного. Відповідно до частини 2\~статті 4 ЦПК України\~у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Згідно із частиною 4\~статті 42 ЦПК України\~у справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб За правилами\~статті 56 ЦПК України\~у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Відповідно до частини 4\~статті 56 ЦПК України\~прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано\~статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014\~(далі - Закон №1697-VII), яка визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені\~законом\~дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома). З аналізу частини 3\~статті 23 Закону №1697-VII\~вбачається, що прокурор може представляти законні інтереси держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави в двох випадках: - захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, - у разі відсутності такого органу. Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Тобто суд самостійно перевіряє, чи справді відсутній орган, що мав би для захисту інтересів держави звернутися до суду з таким позовом як заявив прокурор. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої\~статті 23 Закону України "Про прокуратуру", застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту. Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. Відповідні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.02.2020 у справі №922/614/19 (пункт 57 постанови). Між тим, з обставин справи вбачається, що прокурор, звертаючись до суду з без визначення органу, уповноваженого на здійснення відповідних функцій щодо спірних відносин, вказує на відсутність у Державної інспекції сільського господарства України (далі - Держсільгоспінспекція України) та Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (далі - Держгеокадастр) повноважень на звернення до суду з відповідним позовом. Слід вказати на те, що у період виникнення спірних правовідносин та на момент звернення позивача до суду діяв\~указ Президента України «Про Державну інспекцію сільського господарства України» від 13.04.2011, за змістом підпункту «а» підпункту 1 пункту 4 Держсільгоспінспекція України відповідно до покладених на неї завдань організовує та здійснює державний нагляд (контроль) у частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, зокрема, за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю. Крім того, за змістом абзацу четвертого пункту 5 названого указу Держсільгоспінспекція України та її посадові особи в межах своїх повноважень мають право звертатися до органів прокуратури з клопотанням про подання позову до суду щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився. Таким чином, національне законодавство не передбачало право Держсільгоспінспекції України на звернення до суду з відповідним позовом. Резюмуючи дослідження прийнятності позову в частині наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави, суд також зазначає про те, що у відповідності до пункту 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 №15\~(далі - Положення №15) у редакції від 29.08.2017, яка діяла на момент звернення позивача до суду, Держгеокадастр є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів. Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань організовує та здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за дотриманням вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових договорів, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок. За змістом\~статті 15-2 Земельного кодексу України\~в редакції, яка діяла на момент звернення представника позивача з відповідним позовом до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, у сфері земельних відносин, належить організація та здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за: веденням державного обліку і реєстрацією земель, достовірністю інформації про наявність та використання земель; дотриманням вимог земельного законодавства при набутті права власності на земельні ділянки за договорами купівлі-продажу, міни, дарування, застави та іншими цивільно-правовими угодами; дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю. Наведене свідчить, що органи Держгеокадастру можуть виконувати, зокрема, дві абсолютно різних функції, а саме: 1) функції розпорядника земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності від імені власника, яким є держава Україна, з усіма повноваженнями власника на захист права власності; 2) функції органу державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності. При цьому відповідно до\~статті 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель»\~в редакції від 28.12.2015 посадові особи Держгеокадастру та його територіальних органів, які є державними інспекторами у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель, в межах своїх повноважень мають право звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився. Як вбачається з матеріалів справи, спірна земельна ділянка з цільовим призначення «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд відносилася до земель комунальної власності, право розпорядження якою належить територіальній громаді Ужгородської міської ради. Таким чином, територіальні органи Держгеокадастру в цьому разі не наділені повноваженнями щодо звернення до суду з позовними вимогами, заявленими у справі, яка розглядається. Подібна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №917/342/19, в постанові Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №910/7813/18, в постанові Верховного Суду від 25.09.2020 у справі №921/341/19. Слід вказати на те, що Конституційний Суд України у рішенні від 08.04.1999 №3-рп/99, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» дійшов висновку, що державні інтереси закріплюються як нормами\~Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Із урахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (частина 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України). Як вказує прокурор, звернення з даним позовом до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання щодо повернення земельної ділянки. Суд зазначає про те, що захист інтересів держави в особі територіальної громади міста має здійснювати відповідна міська рада, проте, у разі, коли саме цей орган місцевого самоврядування вчинив дії у вигляді прийняття рішення, яке є незаконним та порушує інтереси держави в особі територіальної громади міста, правомірним є звернення до суду прокурора та визначення міської ради відповідачем, оскільки іншого органу місцевого самоврядування, який би міг здійснити захист інтересів держави в особі територіальної громади міста, не існує. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема у постановах Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №922/2383/16, від 24.09.2020 у справі №922/3272/18, від 31.03.2021 у справі №922/3272/18, в ухвалі від 01.09.2020 у справі №922/1441/19. Враховуючи викладене, суд відхиляє доводи представника відповідача [PERSON] про відсутність підстав для здійснення прокурором представництва інтересів держави у справі, яка розглядається, та приходить до висновку про наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави. Судом встановлено,\~що згідно п. 1.10 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 року за №1882 гр. [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер 2110100000:62:001:0302), площею 0,0863 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по по [ADDRESS] . Позивач посилається на порушення допущені при прийнятті оскаржуваного рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.20015 року № 1882, зокрема, на відсутність кворуму при його прийнятті. В ході розгляду справи судом встановлено, що у 2010 році до Ужгородської міської ради Закарпатської області обрано 60 депутатів, що підтверджується відомостями з офіційного веб-сайту Ужгородської міської ради. Враховуючи вимоги\~ст. 100 ЦПК України, беручи до уваги висновки Верховного Суду від 29.01.2021 у справі №922/51/20, зважаючи на відсутність у відповідачів та їх представників заперечень щодо кількості депутатів міської ради, обраних на сесію, у межах якої приймалося оспорюване рішення, суд виходить з того, що кількість депутатів ради, обраних на відповідну сесію становить 60 осіб. Також судом встановлено, що старшим слідчим слідчого відділу Ужгородського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області Пекарем В.І. здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні №42015070030000163 від 25.11.2015 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1\~статті 366 КК України. 15 січня 2018 року [PERSON] , у межах вказаного кримінального провадження було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2\~ст.367 КК України, а саме службовій недбалості, тобто у неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків, через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом громадським інтересам. Згідно ухвали Ужгородського міськрайонного суду від 05.06.2023 року у справі № 308/7996/23 [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2\~ст.367 КК України\~на підставі п.3 ч.1\~ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності; кримінальне провадження №42015070030000163 відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.11.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2\~ст.367 КК України, - закрито на підставі п.1 ч.2\~ст.284 КПК України. Як вбачається з вказаної ухвали, у ході досудового розслідування встановлено, що [PERSON] , обіймаючи на підставі розпорядження Ужгородського міського голови Погорелова В.В. №84-р від 03.06.2013 посаду начальника відділу по роботі з депутатами та постійними комісіями Ужгородської міської ради, виконуючи делеговані їй Ужгородською міською радою організаційно-розпорядчі обов`язки та відповідно будучи службовою особою Ужгородської міської ради, яка відповідно по 1. 1.1.,2.2., 4 Посадової інструкції начальника відділу по роботі з депутатами та постійними комісіями, затвердженої секретарем Ужгородської міської ради 01.06.2015, забезпечує виконання покладених на відділ завдань щодо створення необхідних умов для ефективного здійснення депутатами своїх повноважень, наданих їм\~Конституцією України,\~Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні»,\~Законом України «Про статус депутатів місцевих рад», іншими законами України та нормативно-правовими актами, а також керівництво діяльністю відділу, забезпечує організаційну підготовку проведення сесій, несе відповідальність за неякісне та несвоєчасне виконання посадових завдань та обов`язків, а також за бездіяльність, згідно п. 1 розділу 6 Положення про відділ по роботі з депутатами та постійними комісіями Ужгородської міської ради, затвердженого рішенням IV сесії Ужгородської міської ради VI скликання від 11.02.2011 за № 101, здійснювала безпосереднє керівництво відділом та несла персональну відповідальність за виконання покладених на відділ завдань, перебуваючи 09.11.2015 у сесійній залі Ужгородської міської ради, розташованій на пл. Поштовій, 3 у м. Ужгороді, під час проведення пленарного засідання сесії Ужгородської міської ради VI скликання, неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, не забезпечила належне виконання повноважень відділом по роботі з депутатами та постійними комісіями Ужгородської міської ради щодо організації та проведення сесій міської ради, передбачених п. 1 розділу 3 вищевказаного Положення, ст. 37 Регламенту Ужгородської міської ради VI скликання, затвердженого рішенням Ужгородської міської ради від 08.04.2011 за №149, відповідно до якої передбачено, що на пленарних засіданнях ради утворюються секретаріат сесії у складі трьох осіб, функції якого виконують працівники відділу по роботі з депутатами та постійними комісіями, до обов`язків якого входить, зокрема, контроль за реєстрацією депутатів і запрошених осіб, а також не забезпечила належне виконання головним спеціалістом даного відділу [PERSON] , відповідальної за інформаційне обслуговування ПТК «Віче», вимог п.п. 3.2.1, 3.3.2 Положення про порядок застосування програмно-технічного комплексу системи електронного голосування «Віче» в Ужгородській міській раді, що є складовою частиною Регламенту Ужгородської міської ради VI скликання, затвердженого рішенням Ужгородської міської ради від 08.04.2011 за №149, щодо проведення реєстрації депутатів, проведення і фіксації результатів голосувань, відслідковування наявності карток депутатів у пультах депутатів у реальному часі ходу сесії, внаслідок чого невстановленими досудовим розслідуванням особами здійснено голосування за прийняття рішення Ужгородської міської ради № 1882 від 09.11.2015 «Про затвердження та відмову в твердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок (проект № 1626), персональними картами від імені депутатів Ужгородської міської ради VI скликання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які фактично були відсутні на вказаному засіданні, що призвело до спотворення результатів голосування та прийняття незаконного рішення. Так, відповідно до ч. 2\~ст. 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сесія ради є повноважною, якщо в її пленарному засіданні бере участь більше половини депутатів від загального складу ради. Стаття 34 Регламенту Ужгородської міської ради VI скликання передбачає, що кожен депутат перед засіданням зобов`язаний особисто (персональною карткою «Віче») зареєструватись на сесії. Згідно з ч. 2 ст. 59 вказаного Закону, рішення ради приймається на i пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні Ради, і враховується його голос. Водночас, згідно даних програмно-технічного комплексу «Віче», шляхом застосування персональних карток «Віче» у сесійній залі на засіданні сесії Ужгородської міської ради VI скликання, що розпочалось 09 листопада 2015 року о 10.07 год., зареєструвалось 32 депутати та міський голова [PERSON] , у тому числі фактично відсутні у сесійній залі депутати [PERSON] (пульт для голосування № 57). [PERSON] (пульт для голосування № 33), [PERSON] (пульт для голосування № 13) та [PERSON] (пульт для голосування № 49). Таким чином, на сесії Ужгородської міської ради на момент її початку було практично присутні менше половини депутатів від загального складу ради, який становив 60 депутатів, тобто кворум був відсутній, що виключало проведення сесії та прийняття нею рішень. Крім того, згідно даних програмно-технічного комплексу «Віче», шляхом застосування персональних карток «Віче» за прийняття проекту рішення № 1626 за основу та в цілому проголосували 31 депутат та міський голова [PERSON] , у тому числі фактично відсутні у сесійній залі депутати [PERSON] (пульт для голосування № 57). [PERSON] (пульт для голосування № 33), [PERSON] (пульт для голосування № 13) та [PERSON] (пульт для голосування № 49). Таким чином, за прийняття вказаного рішення фактично проголосувало 28 депутатів Ужгородської міської ради VI скликання, що складає менше половини депутатів від загального складу ради, а тому відповідне рішення Ужгородською міською радою фактично не було прийнято. Окрім того, в умовах реального конфлікту інтересів на 27 сесії Ужгородської міської ради 6 скликання взяв участь у голосуванні за рішення № 1882 від 09.11. 2015 року «Про затвердження та відмову в затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» депута Ужгородської міської ради [PERSON] , Прийняття оспорюваного рішення в умовах реального конфлікту інтересів та допущення [PERSON] порушення вимог ст.\~28, ч.2 ст.\~35 Закону України «Про запобігання корупції»\~та\~ст. 59-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~підтверджено в постанові Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.04.2017 у справі № 308/12880/16-п, якою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 2\~ст. 172-7 КУпАП. Вказана постанова Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області в цій частині залишена без змін постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 11.07.2017 року. При цьому суд враховує правову позицію висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 442/730/17 стосовно визначення підстав для скасування рішення колегіального органу (місцевої ради), які є наслідком вчинення корупційного правопорушення одним із членів цього органу (депутатом). Велика Палата Верховного Суду вважає, що рішення, прийняті в умовах конфлікту інтересів, необхідно визнавати незаконними з урахуванням вимог Конвенції ООН проти корупції, національного законодавства і тих негативних наслідків для самого існування демократичного суспільства, яке спричиняє корупція. При цьому Суд відзначив, що не лише особа, у якої вбачається конфлікт інтересів, зобов`язана йому запобігати. Такий обов`язок прямо покладено на відповідну постійну комісію місцевої ради та на кожного депутата місцевої ради, який обізнаний з наявністю конфлікту інтересів у іншого депутата місцевої ради (статті 47, 59-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Для встановлення порушення процедури прийняття рішення визначальним є сам факт участі депутата у його прийнятті за наявності конфлікту інтересів (незалежно від того, є він потенційним чи реальним), а не вплив такого голосування на прийняте колегіальним органом рішення з урахуванням наявності кваліфікованої більшості. Прийняте в умовах реального конфлікту інтересів у одного з депутатів рішення органу місцевого самоврядування компрометує, спаплюжує таке рішення та, як наслідок, нівелює довіру суспільства до органів місцевого самоврядування в цілому. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що особа, яка набула певних прав за таким рішенням, може звернутися до відповідного органу про розгляд заяви у встановленому законом порядку. З огляду на викладене, оскільки, п. 1.10 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за №1882 прийнято в тому числі за участі депутата Ужгородської міської ради Булини Михайла Михайловича в результаті корупційних адміністративних правопорушень, приймаючи до уваги той факт, що у голосуванні прийняло участі менше половини депутатів від загального складу ради, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для визнання незаконним та скасування пункту 1.10 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за №1882. Разом з тим, з приводу вимоги позивача про скасування свідоцтва про право власності [PERSON] на земельну ділянку та скасування запису про державну реєстрацію права власності, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні такої вимоги з огляду на наступне. Статтею 41 Конституції України\~установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до частини першої\~статті 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до\~закону\~за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із частиною першою\~статті 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша\~статті 321 ЦК України). Так, підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не свідоцтво про право власності на земельну ділянку. Таке свідоцтво є лише документом, яким оформлюється право власності на земельну ділянку, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється. Вказане кореспондується зі сталою практикою Верховного Суду, викладеною, зокрема, в постановах від 27.06.2018 у справі № 925/797/17, від 05.02.2020\~\~у справі № 904/750/19, від 27.05.2020 у справі № 442/2771/17, від 09.03.2021 у справі № 756/4120/16-ц. Судом встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:62:001:0302),\~площею 0,0863\~га знаходиться у фактичному користуванні [PERSON] , оскільки розташована під будинком за адресою: [ADDRESS] , який є власністю [PERSON] , на підставі свідоцтва про про право на спадщину за заповітом від 22.10.2008 року, виданого державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори. Таким чином спірна земельна ділянка не виділялась Ужгородською міською радою із земель, належних Ужгородській територіальні громаді, а [PERSON] скористався своїм правом на отримання права власності на земельну ділянку, яка і так знаходиться в його користуванні і володінні. Так, відповідно до оспорюваного пункту 1.10 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за №1882 [PERSON] отримав земельну ділянку у власність з формулюванням «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд», однак оскільки фактично спірна земельна ділянка і так знаходиться в його користуванні і володінні, не передавалась йому із земель Ужгородської міської ради, він маі усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей, тобто правомірно очікував, що після отримання цієї земельної ділянки він набуде усіх повноважень власника та матиме змогу мирно володіти, користуватись і розпоряджатись своїм майном. Так, прокурором не доведено та не обґрунтовано, що необхідність скасування свідоцтва про право власності та запису про державну реєстрацію права власності, та як наслідок позбавлення особи майна - як захід направлений на відновлення законності у відносинах, пов`язаних із набуттям права власності на земельну ділянку, є єдиним можливим та ефективним заходом впливу для досягнення мети позову, оскільки після скасування права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку вона залишиться у володінні і користуванні [PERSON] , не відбудеться ніякого реального відновлення порушених прав. Крім того, суд враховує, що прокурором не доведено заподіяння будь-якої шкоди територіальній громаді м. Ужгорода тим, що оспорюваним рішенням визнано право власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 2110100000:62:001:0302), площею 0,0863. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.01.2012 у справі «Рисовський проти України» (Заява № 29979/04) у контексті спору щодо права володіння земельною ділянкою, користування нею та захисту цих прав аналізуючи дії держави та органів місцевого самоврядування, які приймали відповідні рішення, зазначив, що: особливо важливим є принцип «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб; зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (п. 70); принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість; будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам; з іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу; іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків; ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються; у контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (п. 71). У справі «Федоренко проти України» (Заява 25921/02), яка стосувалася дій держави у цивільних відносинах та захисту права власності, Європейський суд з прав людини у рішенні від 01.06.2006 вказав, що: втручання має підтримувати «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи; намагання забезпечити цей баланс відображено у структурі статті 1 в цілому, включаючи другий пункт; тому мають бути витримані розумні пропорції між використаними засобами і досягнутими цілями (п. 28). 02.11.2014 Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі «Трегубенко проти України» (Заява № 61333/00), яка стосувалася права особи на грошові кошти та дій держави, що спричинили порушення цього права, сформулював висновки, відповідно до яких: позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом»; більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності; як неодноразово зазначав Суд, «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини; пошук такого справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію; далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (Розділ «Стосовно права» ІІ «С» 2 «Оцінка Суду»); Суд робить висновок, що хоча правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес», але, виходячи із обставин цієї справи, цей інтерес мав на меті порушення основних принципів правової певності… (п. 54). 23.01.2014 Європейський суд з прав людини розглянув справу ««East/West Alliance Limited» проти України» (Заява № 19336/04) і оцінюючи дії держави, що призвели до позбавлення власника майна та до порушення інших майнових прав, констатував, що: згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями; третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах; друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (п. 166); перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним; вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (п. 167); будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи; необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу; необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар; іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (п. 168). Аналогічні висновки Європейський суд з прав людини робив і в інших своїх рішеннях. Таким чином, втручання у право власності з боку держави повинно бути законним, повинно переслідувати дійсний суспільний, публічний інтерес і повинно бути пропорційним. Ці критерії є оціночними і залежать від фактів і обставин конкретної справи. Втручання повинно переслідувати реальну мету щодо захисту відповідного права, а також передбачати реальну можливість виконання відповідного рішення. З огляду на викладене суд вважає, що у задоволенні позовних вимог про скасування свідоцтва про право власності та про скасування запису про державну реєстрацію права власності [PERSON] слід відмовити. Щодо дотримання умов містобудування, аналізуючи обґрунтованість доводів представника позивача про недотримання Ужгородською міською радою вимог містобудівного законодавства, суд зазначає. Рішення про передачу спірної земельної ділянки у власність прийняте 09.11.2015 року. У зв`язку з цим правова оцінка спірним правовідносинам у відповідній частині повинна надаватися з урахуванням положень\~Земельного кодексу України\~в редакції від 01.07.2015 та положень\~Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 №3038-VI\~(далі - Закону №3038-VI). Відповідно до частини 3\~статті 24 Закону №3038-VI\~у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього\~Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється. З огляду на вказане, суд погоджується із аргументом представника позивача про те, що відсутність затвердженого детального плану територій або зонування унеможливлювало передачу спірної земельної ділянки. Утім, зі змісту підстав позову вбачається, що представник позивача не заперечує проти наявності вказаних рішень. Натомість позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішення про затвердження детального плану територій та зонування є нікчемними, не набрали чинності з огляду на відсутність кворуму у міської ради при їх прийнятті. У цьому контексті суд наголошує на тому, що правомірність рішень про затвердження детального плану територій та зонування не є предметом правової оцінки у справі, що розглядається, зважаючи на те, що судовий розгляд здійснюється у межах заявлених позовних вимог. Таким чином, зважаючи на те, що представник позивача не довів обставини відсутності затвердженого детального плану територій або зонування, підстави для застосування приписів частини 3\~статті 24 Закону №3038-VI\~до спірних правовідносин та задоволення позовних вимоги з цих підстав відсутні. У відповідності до положень\~статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Outcome: partial