Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-07 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] , просить, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, визнати за позивачкою право особистої приватної власності на нерухоме майно, а саме: 1/10 частину квартири що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку оформлене на [PERSON] після смерті [PERSON] . Позов мотивовано тим, що позивачка перебувала в шлюбі з [PERSON] з 01.08.2015. В цьому шлюбі [INFO] народився син [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина на квартиру під номером [ADDRESS] . Приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Серкізовською Тетяною Леонідівною заведено спадкову справу за № 1/2023, згідно якої спадкоємцями першої черги щодо майна померлого є дружина - [PERSON] , син - [PERSON] , дочка від першого шлюбу померлого - [PERSON] , мати померлого - [PERSON] та батько померлого - [PERSON] . 14.08.2017 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю.Г., зареєстровано в реєстрі за № 4266. Квартира була придбана за 101409,00 грн. Стверджує, що квартира була придбана за особисті кошти позивачки, але на той час зареєстрована за померлим чоловіком, оскільки традиційно майно в Україні реєструється на ім`я глави сім`ї. Зазначає, що позичила у [PERSON] 5000 доларів США для купівлі квартири строком до 25.07.2021, про що було оформлено відповідну розписку. Станом на момент позики сума її у гривнях складала 129000 грн. Померлому чоловікові все було відомо і він не заперечував проти цього, оскільки борг позивачка повертала особисто лише із своїх коштів. Після купівлі квартири ремонтні роботи у ній також організовувала вона і також за свої кошти, оскільки чоловік впродовж шлюбу ніде не працював, мав лише інколи випадковий, невеликий заробіток, тому жодної участі у придбанні згаданої квартири він не приймав ні коштами, ні особистою працею. Відповідно до довідки від 06.07.2023 вих. № 40/01-16 Приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Серкізовської Тетяни Леонідівни, батько та мати померлого [PERSON] та [PERSON] відмовились від спадщини на користь позивачки, оскільки не заперечують особисте право власності на квартиру. Згідно довідки ПП Загребелля від 03.02.2023 № 37 [PERSON] з 30.08.1996 по дату смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] і не працював із січня 2005 року, що додатково підтверджує позовні вимоги. Станом на зараз, згідно витягів з Державного реєстру речових прав від 22.09.2023, позивачка є власником 8/10 частки вказаної вище квартири, її син - 1/10 частки вказаної вище квартири. Крім того, претендує на 1/10 частки вказаної вище квартири дочка від першого шлюбу померлого - [PERSON] . Однак, зважаючи на те, що квартира є її особистою власністю, вважає, що вона не має прав на квартиру. Від представника [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначає, що оформляючи спадщину після смерті чоловіка, а також отримуючи свідоцтво про частку у праві спільної часткової власності, позивачка погодилася із тим, що спірна квартира була спільною сумісною власністю. Стверджує, що позивачкою не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, померлий неодноразово виїжджав на заробітки за кордон, а тому мав значний дохід. Факт не реєстрації у спірній квартирі не спростовує презумпцію спільності майна подружжя. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 листопада 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Представник позивачки в судовому засіданні підтримав позов з підстав, викладених у ньому. Відповідачка та її представники в судовому засіданні заперечили проти позову. Розглянувши справу, судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 01 серпня 2015 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 01.08.2015 . В цьому шлюбі в подружжя [INFO] народився син [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 25 серпня 2016 року, видане Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області. Також, за час шлюбу 14.08.2017 [PERSON] придбав квартиру за адресою: [ADDRESS] , що видно із договору купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю.Г., зареєстровано в реєстрі за № 4266, квартира була придбана за 101409,00 грн. На купівлю об`єкта продажу нотаріусу надано згоду дружини Покупця [PERSON] , засвідчену приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю.Г. 14 серпня 2017 року за реєстровим №4264 (п.9.5 договору, а.с. 21). На підставі договору право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що видно із витягу індексний номер 94493242. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 12.01.2023 Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 102. Приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Серкізовською Тетяною Леонідівною заведено спадкову справу за № 1/2023, згідно якої спадкоємцями першої черги щодо майна померлого є дружина - [PERSON] , син - [PERSON] , дочка від першого шлюбу померлого - [PERSON] , мати померлого - [PERSON] та батько померлого - [PERSON] . Відповідно до довідки від 06.07.2023 вих. № 40/01-16 Приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Серкізовської Тетяни Леонідівни батько та мати померлого [PERSON] та [PERSON] відмовились від спадщини на користь [PERSON] . Як видно із свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видано приватним нотаріусом Серкізовською Т.Л. 01 грудня 2023 року, спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] спадкового майна, яке складається з частки квартири за адресою: [ADDRESS] є його дружина [PERSON] 3/5 частки, у тому числі і з урахуванням 1/5 частки від якої відмовилась мати померлого [PERSON] та 1/5 частки від якої відмовився батько померлого [PERSON] , син померлого [PERSON] 1/5 частки та дочка [PERSON] 1/5 частки. На підставі вказаного свідоцтва, спадкоємці зареєстрували своє право власності на частки квартири в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 64, 31). Крім того, [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] виданого 22.09.2023 приватним нотаріусом Серкізовською Т.Л. оформила свою частку у спільній власності подружжя (а.с. 31). З розписки [PERSON] від 25.07.2017 вбачається, що вона позичила у [PERSON] 5000 доларів США для купівлі квартири строком до 25.07.2021 (а.с. 23). Як видно із довідок про доходи [PERSON] (а.с. 24-26) в 2017 році вона отримала 74879,31 грн доходів, в 2018 80418,75 грн, в 2019 році 126418,80 грн, в 2020 170978,85 грн, в 2021 233241,10 грн, в 2022 -287647, 82 грн. Згідно довідки ПП Загребелля № 37 від 03.02.2023 [PERSON] з 30.08.1996 по дату смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] і не працював із січня 2005 року. З інформації Державної прикордонної служби від 11.12.2023 (а.с.73-74) видно, що [PERSON] за період з листопада 2017 року по серпень 2021 року близько 180 разів перетинав державний кордон. Всебічно, повно об`єктивно та безпосередньо дослідивши докази по справі, надавши їм оцінку на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо та достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов до задоволення не підлягає, виходячи із таких міркувань. У силу статті 60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 57 Сімейного кодексу України\~визначено майно, яке є особистою приватною власністю чоловіка, дружини, таким є:\~\~1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;\~\~2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;\~\~3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;\~\~4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";\~\~5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. Конструкція норми статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18. Крім того, слід зазначити, що\~Верховний Суд в постановах від 27.01.2020 року по справі № 442/8047/16-ц та від 29.01.2021 року по справі № 161/14048/19 зробив правовий висновок, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає, що на підставі пункту 3 частини першої статті 57 СК України, який передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, спірне майно вона придбала за особисті кошти, зокрема із заробітної плати. Разом з тим, як видно із договору купівлі-продажу від 14.08.2017, покупцем квартири значиться саме [PERSON] , а його дружина [PERSON] надала згоду на купівлю вказаного майна. Вказаний договір є дійсним, не оспорювався. (На вказану обставину також звертає Верховний Суд у своїй постанові від 20 травня 2020 року у справі №607/3081/17). Більше того, позивачка просить визнати за нею право власності на частку квартири, яка належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, яке нею не оспорюється та не визнавалося недійсним. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, позивачка знала, чи повинна була знати, що придбане під час перебування у шлюбі майно буде спільною сумісною власністю. Однак, придбаваючи вказане майно не обумовила в договорі те, що вказане що майно є її особистою власністю, навпаки, право власності оформлено на чоловіка, нею надано згоду на придбання майна. Тому не можна вважати, що спірне майно є особистою приватною власністю позивачки. Будь-яких правочинів, зокрема, договору дарування коштів позивачці, що в розумінні вимог статті 57 СК України, що могло б свідчити про те, що ці кошти є їїособистим майном, укладено не було. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що квартира придбана за кошти, одержані нею в борг від [PERSON] . Згідно з наявною в матеріалах справи копією розписки, грошові кошти на придбання квартири були надані позивачці в борг, тобто у тимчасове користування, а тому на них не поширюється правовий режим особистої приватної власності. Позивачкою не доведено також належними та допустимими доказами, що отримані кошти за договором позики використані нею за призначенням, тобто на придбання спірної квартири. Сам по собі факт зазначення у розписці про ціль позики, безумовно не свідчить про те, що позика витрачена на придбання вказаного майна. Аналогічний правовий висновок викладено у Постанові КЦС ВС від 24 листопада 2021 року у справі № 675/347/18-ц У матеріалах справи відсутні також докази про реальне виконання вказаного договору позики. Твердження позивачки про те, що відповідач не працював та не отримував доходи спростовується відомостями про перетинав кордону, з яких видно, що відповідач мав кошти для того, щоби більше як 180 разів перетинати кордон. Суд відхиляє твердження позивачки про існування звичаю оформляти майно на главу сім`ї. Так, звичай, що суперечить договору або актам цивільного законодавства, у цивільних відносинах не застосовується (частина друга статті 7 ЦК України). Тлумачення частини другої статті 7 ЦК України, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що законодавець встановив обмеження у застосуванні звичаю, який суперечить договору або актам цивільного законодавства. Тобто, не допускається існування звичаю проти закону (contra legem). Укладення удаваного правочину не може бути кваліфіковане як усталене правило поведінки; яке не встановлене актами цивільного законодавства, оскільки має детальну правову регламентацію в нормах ЦК України (стаття 235 ЦК України). Подібні висновки викладені у постанові ВС від 04 серпня 2022 року у справі № 607/5148/20. Суд звертає увагу, що Верховний Суд у своїй постанові від 7 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19) зробив висновок, що доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документа (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права. Очевидно, що дії [PERSON] , яка спочатку визнає спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя, отримує в нотаріуса свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя, спадкує частку померлого чоловіка, а згодом стверджує, що квартира це її особиста власність є суперечливою поведінкою. За таких обставин, враховуючи те, що позивачкою не спростовано презумпцію спільної сумісної власності сторін на спірну квартиру та не надано доказів, які б підтверджували купівлю квартири за її особисті кошти, тому суд приходить до переконання, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed