Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-18 00:00:00

30.10.2023 справу № 364/664/23 передано судді Моргун Г.Л. згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи. 30.08.2023 позивач звернувся до суду з вказаним позовом. 13.09.2023 на усунення недоліків надав позовну заяву у новій редакції, в якій зазначає, що він перебуває у трудових відносинах з ТОВ « ЕКО ФАНЖИ» з 21.04.2021. В квітні 2022 року йому повідомили, що підприємство тимчасово припиняє свою діяльність у зв`язку з воєнною агресією російської федерації. На території України введено воєнний стан. Оскільки підприємство так і не відновило свою діяльність, він прийняв рішення про припинення трудових відносин, проте за місцем знаходження організації зазначеним в ЄДР юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань : [ADDRESS] працівники відсутні, тому він сповістив роботодавця про припинення трудових відносин шляхом відправлення своєї заяви засобами поштового зв`язку на вищезазначену адресу. 04.07.2023 він надіслав заяву про звільнення на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. 08.08.2023 лист повернувся без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Станом на час звернення до суду, роботодавець не звільнив позивача з займаної посади. Оскільки лише до компетенції роботодавця належить вирішення питань щодо розірвання трудових відносин, видачі відповідного наказу про звільнення, завірення його печаткою підприємства та підписом директора, подання відповідної інформації до органів Пенсійного фонду України, Державної податкової служби, тому [PERSON] вважає, що саме внаслідок відсутності відповідача за юридичною адресою та неотримання кореспонденції порушено його трудові права, зокрема на припинення трудових відносин, як це передбачено у статті 43 Конституції України. Іншого порядку звільнення з ініціативи працівника чинне законодавство не передбачає. Позивач, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та ст. ст. 43, 48 Конституції України, ст. ст. 4,10,19,175-177, 293 ЦПК України, ст. ст. 36, 38, 43, 48 КЗпП України, просить суд : -визнати припиненими трудові відносини між [PERSON] , [INFO] , та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКО ФАНЖИ» відповідно до положень ст. 38 КЗпП України ( за власним бажанням); -стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО ФАНЖИ» на користь [PERSON] , суму сплаченого судового збору. 03.11.2023 відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Позивач та відповідач належним чином повідомлені про відкриття провадження та про розгляд справи судом у спрощеному провадженні без їх виклику . Суд вважає, що відповідач про відкриття провадження та про час і місце розгляду справи належним чином повідомлений. Відповідач повідомлявся судом про розгляд цього провадження шляхом направлення на адресу місцезнаходження рекомендованим листом з рекомендованим повідомленням, проте поштова кореспонденція була повернута на адресу суду з відміткою відділення поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою. Одночасно судом було вжито всіх відповідних заходів для його повідомлення шляхом направлення на номер телефону sms-повідомлень та розміщення оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України ( а.с. 57, 60, 62, 64). Відповідач своїм правом не скористався та відзив на позов не подав, про причину неявки суд не повідомив. Сторонам роз`яснено їх права передбачені ст. 278 ЦПК України, щодо порядку та строків подання відзиву, заперечень тощо. Станом на час розгляду справи клопотання про розгляд справи у судовому засіданні із викликом сторін до суду не надходило. З огляду на зазначене суд, на підставі ч. 5 ст. 279 ЦПК України, розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки розгляд справи відповідно до положень цього Кодексу проходив за відсутності учасників справи. Суд, ознайомившись із позовною заявою, розглянувши матеріали справи, взявши до уваги позицію позивача викладену у позові, за відсутності відзиву, оскільки відповідач своїм правом про заперечення проти позову не скористався, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що з 21.04.2021 позивач [PERSON] перебуває у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКО ФАНЖИ» на посаді вантажник. Зазначена інформація стверджена наданими позивачем доказами: - копією трудової книжки ( а.с.9-10); - індивідуальними відомостями про застраховану особу форма ОК-5 ( а.с.11-15); - відомостями ДРФОПП про суми виплачених та утриманих податків ( а.с.16-17); - відомостями про трудову діяльність від 29.08.2023 ( а.с. 18-19). Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань № 302210 від 02.11.2023 відповідач - повна назва Товариство з обмеженою відповід\-альністю «ЕКО ФАНЖИ» (ТОВ « ЕКО ФАНЖИ»), код ЄДРПОУ 39638184, адреса: Україна, 09351, Київська область, Володарський район, село Рачки, вулиця Квітнева, будинок 53, пошта: fungi-medoc@ukr.net, № телефон [NUMBER], дата заснування 12.02.2015 ( а.с. 50-53 ). Звертаючись до суду із позовом у цій справі, позивач посилався на те, що він перебував у трудових відносинах із відповідачем - ТОВ «ЕКО ФАНЖИ» та працював на посаді - вантажник. Проте, наразі між ними трудові відносини фактично припинені, заява позивача про його звільнення за власним бажанням була надіслана відповідачу 04.07.2023 , на що вказують поштові відправлення ( а.с.20, 21, 22, 23). Однак відповідачем заява залишена без належного реагування, а факт неоформлення розірвання між ними трудових відносин створює для позивача [PERSON] труднощі у подальшій належній реалізації свого права на працю. Згідно положень частини першої статті 15, частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 4 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до вимог статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, положеннями частин першої та другої статті 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 07 липня 2004 року у справі №1- 14/2004, від 16 жовтня 2007 року у справі №1-16/2007 та від 29 січня 2008 року у справі №1-5/2008 вказав на те, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Трудові відносини всіх працівників регулюються Кодексом законів про працю України. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (стаття 1 КЗпП України). За правилами статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Положеннями частини першої статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або Уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Відповідно до статті 24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України. Тобто, розірвання трудового договору за статтею 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. При цьому частиною першою статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. Правове значення для припинення трудового договору має письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою не має значення чи була погоджена ця ініціатива з роботодавцем та чи згідний він з такою вимогою робітника. Трудові відносини припиняються незалежно від того, чи видано роботодавцем наказ про звільнення працівника, чи не вчинено такої дії. Відсутність такого наказу не зобов`язує працівника надалі виконувати покладені на нього трудові обов`язки та не продовжує дії трудового договору. Частина друга статті 50 ЦК України передбачає, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб - підприємців є відкритою. Згідно із положеннями пункту 5 частини четвертої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» місцезнаходження фізичної особи - підприємця (адреса місця проживання, за якою здійснюється зв`язок з фізичною особою - підприємцем) фіксується в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців і громадських формувань та є обов`язковими відомостями при реєстрації юридичної особи. Як убачається з матеріалів справи, позивачем 04 липня 2023 року було скеровано заяву про звільнення за власним бажанням на адресу відповідача, що зазначена у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців і громадських формувань, і як зазначено в позові, [PERSON] не повідомлено про винесення наказу про звільнення за власним бажанням, не здійснено запису в трудову книжку, тобто його заява про звільнення залишилась без належного реагування. Водночас, суд зауважує, що добросовісна поведінка суб`єкта господарювання передбачає забезпечення ним отримання кореспонденції за адресою його місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. Невиконання чи неналежне виконання господарських зобов`язань АТ «Укрпошта», навіть якщо б останнє і мало місце (чого у цій справі не вбачається), не може бути підставою для звільнення суб`єкта господарювання від розгляду звернень працівників, у тому числі позивача, оскільки у даному випадку це є гарантією передбаченою статтею 43 Конституції України (право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується). Враховуючи зазначені вище норми трудового законодавства та надані позивачем і досліджені судом письмові докази стверджують, суд уважає, що позивач належним чином, у визначеному законом порядку повідомив відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю « ЕКО ФАНЖИ» за місцем її знаходження про намір припинити трудові відносини та звільнитися з роботи за власним бажанням. Проте, відповідач всупереч вимогам закону та у порушення прав позивача на припинення трудових відносин та звільнення з роботи з ініціативи працівника за власним бажанням на підставі частини першої статті 38 КЗпП України, жодних дій не вчинив, наказ про звільнення останнього з роботи не видав, припинення трудових відносин належним чином не оформив. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач не був звільнений із займаної посади у визначеному законом порядку після подачі заяви про звільнення, а тому відповідачем були порушені норми трудового законодавства щодо реалізації волевиявлення працівника на звільнення. Вимога про припинення трудових відносин між сторонами за певних обставин є належним способом судового захисту, та відповідно може бути ефективним способом захисту особи. Недосконалість національного законодавства та прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист його порушених прав у обраний ним спосіб. Такий висновок Верховного Суду викладений у постанові від 15 лютого 2023 року по справі №377/169/20. Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові 31 жовтня 2019 року по справі №1340/6082/18, звільнення з ініціативи працівника не передбачає обов`язкової наявності згоди роботодавця на таке звільнення, оскільки в даному випадку працівник реалізовує своє право, передбачене трудовим законодавством, а роботодавець вимушений погодитись зі звільненням працівника незалежно від свого бажання. Також Верховний Суд у своїй постанові від 21 грудня 2020 року по справі №359/6858/19 проаналізував питання щодо можливості звільнення працівника, який подав заяву про звільнення за власним бажанням, у день подачі заяви про звільнення, у випадку, коли відсутні причини, які свідчать про неможливість продовження працівником роботи. Зокрема, суд вказав, що сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. За наявності такої домовленості працівника можна звільнити навіть у день подачі заяви про звільнення. Отже, виходячи з того, що пред`явлення позову у цій справі по суті спрямоване на припинення трудових правовідносин між сторонами, суд уважає, що ефективним і таким, що не суперечить закону, у даному випадку буде такий спосіб захисту як припинення трудових відносин між [PERSON] та ТОВ «ЕКО ФАНЖИ» на підставі частини першої статті 38 КЗпП України. Відповідно до вимог частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог частин першої, третьої статті 12, а також частин першої, п`ятої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідач ТОВ «ЕКО ФАНЖИ» будь-яких заперечень на позов та доказів на спростування заявлених позивачем вимог до суду не подав. Установлені судом обставини свідчать про те, що на теперішній час трудові відносини між сторонами фактично припинені, однак процедура розірвання трудового договору відповідно до законодавства України про працю не виконана. Тому, враховуючи ті обставини, що трудові обов`язки [PERSON] припинив з відповідачем, що підтверджується матеріалами справи, однак відповідачем не прийнято рішення відповідно до вимог діючого трудового законодавства у встановленні строки. А відтак, оскільки заява про звільнення за власним бажанням залишилась без належного реагування, сторони не домовились про день звільнення працівника, суд при визначенні дати звільнення, виходячи з загальної норми частини першої статті 38 КЗпП України ( тобто 2 тижні від подання заяви про звільнення) встановлює дату звільнення - 18 липня 2023 року. Відповідно до статті 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позовних вимог про припинення трудових відносин з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачена ним сума судового збору в розмірі 1073,60 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved