Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-22 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна. На обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 10.09.1983 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Центрального районного суду м. Одеси від 06.10.1992. У період проживання сторін у шлюбі, 30.01.1992 між [PERSON] та виконавчим комітетом Приморської районної ради народних депутатів міста Одеси укладено договір купівлі продажу квартири, за умовами якого [PERSON] придбав квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 62, 35 кв. м., житловою площею 36, 26 кв. м., яку, як зазначено в договорі, займав він та члени його сім`ї. Зазначає, що жодних спорів між сторонами щодо поділу спільного майна не було, проте на даний час відповідач вчиняє дії, спрямовані на підготовку до відчуження указаної квартири, а оскільки він є її титульним власником, об`єктивні перешкоди у здійсненні такого відчуження на користь третіх осіб у нього відсутні. Так,\~26.11.2020\~відповідач звернувся до суду з позовом до неї про визнання вищевказаної квартири його особистою приватною власністю, проте позовна заява з його ініціативи була залишена судом без розгляду. Про подання відповідачем позову вона дізналася випадково із сайту «Судова влада України» та 02.11.2021 її представник ознайомився з матеріалами справи № 522/20893/20, після чого стало відомо про намір [PERSON] відчужити спільне майно. Указані обставини дають їй підстави передбачати можливість порушення її права власності, у зв`язку з чим вона просить здійснити поділ майна колишнього подружжя та визнати за нею право власності на частину квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 62, 35 кв. м., житловою площею 36, 26 кв. м. При цьому вважає, що строк позовної давності щодо вирішення цього спору не сплинув, оскільки їй взагалі не було відомо, що відповідач спірну квартиру оформив на своє ім`я, а про порушення свого права, як співвласника майна, позивач дізналася лише у жовтні 2021 року. У відзиві на позовну заяву [PERSON] проти задоволення позову [PERSON] заперечував, вважав, що строк позовної давності за вимогою позивача про поділ майна колишнього подружжя сплинув ще у 1995 році, позивач упродовж 1992-2021 років не зверталася до суду про поділ квартири, а її твердження про те, що вона не знала, що відповідач зареєстрував право власності на спірну квартиру на своє ім`я, вважає таким, що не відповідає дійсності. Так, позивачу про придбання ним квартири за адресою: [ADDRESS] було відомо ще під час розгляду Центральним районним судом м. Одеси справи № 2-1021/1992 про розірвання шлюбу, оскільки у рішенні суду від 06.10.1992 вказано, що [PERSON] претензій матеріального та аліментного характеру до колишнього чоловіка не має. Крім того, [PERSON] про придбання відповідачем цієї квартири було відомо також із матеріалів цивільної справи № 2-68/1997 за позовом Одеської міської ради про визнання обміну житловими приміщеннями недійсним, де однією з позовних вимог була вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири. У цій справі [PERSON] була співвідповідачем. Рішення у справі № 2-68/1997 було прийнято ще у червні 1997 року. Тому відповідач вважає, що позивачу про можливе порушення її права було відомо ще у 1992 році, коли у вищевказаних судових документах було засвідчено факт викупу одноосібно [PERSON] спірної квартири, а тому вважає, що строк позовної давності позивачем пропущено без поважних причин. Також [PERSON] у відзиві посилався на необґрунтованість позовних вимог [PERSON] , указував, що спірна квартира не є спільним сумісним майном, що нажите під час шлюбних відносин з [PERSON] , оскільки це нерухоме майно є майном, що набуте ним, хоча і під час формального перебування у шлюбі з позивачем, але за кошти, які належали йому особисто та за фінансової підтримки його батьків. На момент набуття права власності на спірне майно сторони у справі три роки перебували у фактичних шлюбних відносинах з іншими особами, у 1989 році подружні відносини сторін були фактично припинені, вони проживали окремо, створили нові сім`ї та останні три роки перед розірванням шлюбу спільного господарства не вели. Зазначає, що у 1991 році вони добровільно здійснили фактичний поділ майна (речей та грошей), також здійснили обмін двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , в якій вони проживали спільно до 1989 року, у результаті якого [PERSON] отримав обмінний ордер на право проживання в квартирі [ADDRESS] , а [PERSON] із сином сторін у квартирі [ADDRESS] . У подальшому [PERSON] разом із сином приватизували отриману внаслідок обміну квартиру державного житлового фонду та отримали у спільну часткову власність 649/1000 часток квартири [ADDRESS] . Реалізуючи своє цивільне право та діючи на підставі Положення про продаж громадянам в особисту власність квартир в будинках державного та громадського фонду, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 19.05.1989 № 142, він уклав з виконавчим комітетом Приморської районної ради народних депутатів міста Одеси договір купівлі продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 62, 35 кв. м., житловою площею 36, 26 кв. м., посвідчений 30.01.1992 нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 1-1066. Вартість квартири за договором становила 5 566 крб. У подальшому він відчужив частину цієї квартири, залишивши у своїй власності 11/20 (або 550/1000) частин від загальної площі цієї квартири. 16.07.1997 Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації йому було видано реєстраційне посвідчення на право власності на 11/20 частин цієї квартири, внесено відповідний запис в реєстрову книгу. Указує, що він є особою з інвалідністю 2 групи, пенсіонером та людиною похилого віку. На даний час він перебуває у скрутному матеріальному становищі та має намір відчужити спірний об`єкт нерухомості. У жовтні 2020 року на його замовлення ПП «Проект» було проведено технічну інвентаризацію вказаного об`єкта нерухомого майна та визначено розподіл часток в результаті уточнення лінійних розмірів, відповідно до якого його частка квартири становить 547/1000 та складається із житлової кімнати площею 19, 64 кв. м., кабінету площею 6 кв. м., кухні площею 5 кв. м., коридору площею 1, 39 кв. м., санвузлу площею 2,1 кв. м. У відповіді на відзив [PERSON] посилалася на необґрунтованість доводів відповідача про те, що перебіг позовної давності у даному випадку розпочався у 1992 році, оскільки початок перебігу такого строку пов`язується з моментом, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Також зазначила, що тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Щодо доводів відповідача, що спірна квартира була придбана в тому числі за фінансової допомоги його батьків, які надали йому грошові кошти в розмірі 6\~000 крб, зазначила, що за положеннями законодавства, чинного на той час, договір дарування такої суми коштів підлягав нотаріальному посвідченню. Також вважала необґрунтованими посилання відповідача на преюдиційність обставин, встановлених рішенням суду про розірвання шлюбу щодо періоду непроживання сторін, оскільки преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені в резолютивній частині рішення. Однак, лише в описовій частині рішення суду про розірвання шлюбу зазначено, що [PERSON] , звернувшись із позовом указує, що подружжя разом не проживає більше трьох років, тому суд жодним чином не досліджував питання непроживання сторін разом. У запереченнях [PERSON] посилався на те, що рішення про розірвання шлюбу між сторонами було прийнято з урахуванням чинної на той час судової практики, зокрема п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду № 8 від 31.08.1979 «Про судову практику в справах про розірвання шлюбу», а позивачем не спростовано, що ні чоловік, ні дружина не зверталися під час розірвання шлюбу з окремою позовною вимогою про визнання за кожним з них права на певну частку спірної квартири. Указує, що [PERSON] про можливе порушення відповідачем її права спільної сумісної власності було відомо, починаючи з 1992 та не пізніше 15.07.1997, коли у судових документах було досліджено факт викупу одноосібно [PERSON] спірної квартири. Вважає, що ні у позовній заяві, ні у відповіді на відзив позивачем не обґрунтовано пропуск строку позовної давності, тому вважає, що наявні достатні підстави для застосування судом наслідків спливу позовної давності за позовом [PERSON] . Указує, що позивач не навела жодного доказу про свою особисту фінансову участь у придбанні спірної квартири, якою відповідач володіє упродовж 30 років. [PERSON] також не сплачувала комунальні послуги, що свідчить про те, що остання не вважала спірне майно спільним. 03.03.2022 [PERSON] подано зустрічну позовну заяву, в якій він просить визнати його особистою приватною власністю 547/1000 частки квартири [ADDRESS] , яка має загальну площу 36,26 кв.м. та складається з житлової кімнати - площею 19,64 кв.м., кабінету\~- площею 6 кв.м., кухні - площею 5 кв.м., санвузлу - площею 2,1 кв.м., коридору - площею 1,39 кв.м. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що квартира [ADDRESS] була придбана ним хоча і під час формального перебування у шлюбі з [PERSON] , проте при фактичному припиненні шлюбних відносин між сторонами та за кошти, що належали йому особисто. У подальшому він відчужив частину цієї квартири [PERSON] , залишивши у своїй власності 11/20 (або 550/1000) частин від загальної площі цієї квартири. 16.07.1997 Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації йому було видано реєстраційне посвідчення на право власності на 11/20 частин цієї квартири, внесено відповідний запис в реєстрову книгу. 453/1000 частки цієї квартири належить [PERSON] , який набув право власності внаслідок отримання в дар від попереднього власника 06.10.2016. Частка [PERSON] складається із житлової кімнати, площею 16, 62 кв. м., вбиральні, кухні та коридору. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16.05.2022 зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна. У відзиві на зустрічну позовну заяву [PERSON] проти задоволення зустрічного позову заперечувала, посилання [PERSON] на непроживання сторін спільно з 1989 року вважала необґрунтованими та вказувала, що рішення про розірвання шлюбу, на яке посилається [PERSON] як на підтвердження своїх доводів, не містить преюдиційних фактів, адже суд жодним чином не досліджував питання непроживання сторін разом. Вважає, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, щодо доводів [PERSON] , що квартира була придбана ним в тому числі за кошти, надані його батьками, вважає їх непідтвердженими, оскільки дарування коштів в розмірі 6000 крб. мало бути оформлене нотаріально посвідченим договором, а наявність на рахунках батьків [PERSON] значної суми коштів не може доводити, що такі кошти були йому передані. Крім того вважала, що факт передачі коштів не може підтверджуватися показаннями свідків. Також указує, що відчуження [PERSON] частки квартири відбулося без її згоди, проте така згода є обов`язковою навіть після розірвання шлюбу, оскільки розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Тобто, лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному із співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової чи особистої приватної власності. У відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] виклав свої пояснення та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень, аналогічні тим, що викладені ним у вищевказаних заявах по суті. 18.08.2023 [PERSON] подала до суду письмову заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог зустрічного позову [PERSON] , вважає, що зустрічна позовна заява [PERSON] подана з пропуском загального строку позовної давності, оскільки перебіг такого строку розпочався з моменту видачі Приморським відділом РАЦС м. Одеси свідоцтва про розірвання шлюбу. Відтак просила, що за умови, якщо суд буде вважати зустрічну позовну заяву обґрунтованою, застосувати до позовних вимог [PERSON] наслідки спливу строку позовної давності. У судовому засіданні [PERSON] та її представник адвокат Байло Є. С. первісний позов підтримали, у задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Представник відповідача адвокат Оліянчук Ю. Г. у судовому засіданні зустрічний позов просив задовольнити, у задоволенні первісного позову просив відмовити. Заслухавши пояснення позивача за первісним позовом та представників сторін, показання свідків, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд встановив таке. З 10\~вересня1983 року по 20 жовтня 1992 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, актовий запис № 962, що підтверджується довідкою, виданою Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси вих. № 85 від 10.02.2004 та свідоцтвом про розірвання шлюбу, актовий запис № 714, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси 15.05.2001. Відповідно до рішення Виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів № 1501 від 20.12.1991 «Про продаж громадянам в особисту власність займаних ними квартир в будинках державного житлового фонду», виконавчий комітет, розглянувши заяву [PERSON] , вирішив продати останньому квартиру [ADDRESS] , загальною площею 62, 35 кв. м., яка складається з двох кімнат, жилою площею 36,26 кв.м. 30.01.1992 між Виконавчим комітетом Приморської районної ради народних депутатів м. Одеси та [PERSON] укладено договір купівлі продажу, посвідчений старшим державним нотаріусом шостої Одеської державної нотаріальної контори Коряченко А. А. та зареєстровано в реєстрі 1-1066, відповідно до якого Виконавчий комітет Приморської районної ради народних депутатів м. Одеси продав, а [PERSON] придбав квартиру, яка складається з двох кімнат, житловою площею 36,26 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Зазначену квартиру придбано за 5 566 крб. Відповідно до реєстраційного посвідчення Одеського міжміського бюро технічної інвентаризації від 16.07.1997 № 19097.093 за [PERSON] зареєстровано 11/20 часток квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого шостою Одеською державною нотаріальною конторою 30.01.1992 р. № 1-1066. Згідно з листом Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 06.10.2020 № 518907.72.20 станом на 31.12.2012 за адресою: [ADDRESS] в комунальному підприємстві зареєстроване право власності на «17/100 (сімнадцять тисячних) частин» (розмір частки вказаний, як прописано у правовстановлюючому документі) житлового будинку, що становить частину квартири [ADDRESS] (в правовстановлюючому документі розмір частки не вказаний) за [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого Шостою одеською державною нотаріальною конторою 14.01.1993, р. № 1-232. Реєстрація від 21.01.1993 (запис у реєстровій книзі: 45 до, стор. 103, р № 1494 та на 11/20 частин квартири [ADDRESS] за [PERSON] на підставі договору купівлі продажу, посвідченого Шостою одеською державною нотаріальною конторою 30.01.1992, р. № 1-1066. Реєстрація від 16.07.1997 (запис у реєстровій книзі: 45 доп, стор. 103, № 1494). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, станом на 19.11.2021, право спільної часткової власності на 453/1000 часток квартири за адресою: [ADDRESS] , що складає 17/1000 часток домоволодіння, належить [PERSON] та складається з: 10-4 житлова, жилою площею 16,62 кв. м., 10-5 вбиральня, 10-6 коридор, 10-7 кухня, на підставі договору дарування, серія та номер 4-1780, виданий 06.10.2016, видавник: Шоста одеська державна нотаріальна контора. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України. Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України). Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу, входить як майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, так і те, що знаходиться у третіх осіб. Разом з тим при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. При поділі майна подружжя шляхом визначення часток кожного із подружжя майно відбувається зміна режиму права спільної власності - зі спільної сумісної власності на спільну часткову власність. Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс 17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325 цс 18. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Відповідно до норми ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. У ст. 77 ЦПК України вказано, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення; сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За приписами ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Вирішуючи питання про поділ майна подружжя, суд повинен, зокрема, установити факт набуття майна під час шлюбу та перевірити правовстановлюючі документи, на підставі яких проведена реєстрація права власності на нерухоме майно, а також установити, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Позивач за первісним позовом указує, що добровільно відповідач не бажає поділити спірну квартиру, яка була придбана в період шлюбу та є спільним сумісним майном подружжя, а тому просила визнати за нею право власності на частину квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 62, 35 кв. м., житловою площею 36, 26 кв. м. Заперечуючи проти первісних позовних вимог та обґрунтовуючи зустрічну позовну заяву, [PERSON] зазначає, що квартира [ADDRESS] не є спільним майном подружжя та поділу не підлягає, оскільки, хоч право власності на неї і було зареєстровано за ним у період шлюбу, однак придбано зазначену квартиру було за його особисті кошти, в тому числі й надані його батьками. Під час судового розгляду судом установлено, що за час шлюбу сторони набули у власність квартиру [ADDRESS] загальною площею 62, 35 кв. м., житловою площею 36, 26 кв. м. [PERSON] посилається на те, що на момент набуття права власності на спірне майно сторони у справі разом не проживали, подружні відносини сторін були фактично припинені у 1989 році, тобто за три роки до придбання спірної квартири, останні три роки перед розірванням шлюбу сторони спільного господарства не вели та перебували у фактичних шлюбних відносинах з іншими особами. У підтвердження зазначених обставин [PERSON] посилався зокрема на встановлені рішенням суду у справі № 2-1021 про розірвання шлюбу обставини, зокрема, щодо непроживання сторін разом більше трьох років до звернення із заявою про розірвання шлюбу. Відповідно до частини другої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/15-ц. Разом з тим, як слідує з рішення Центрального районного народного суду м. Одеси від 06.10.1992 у справі № 2-1021 про розірвання шлюбу між сторонами, в його описовій частині зазначено, що [PERSON] просить розірвати шлюб з [PERSON] через припинення спільного проживання з нею більше ніж три роки тому. Однак, резолютивна частина указаного рішення містить лише висновок суду про задоволення позову, розподіл судових витрат та порядок його оскарження, відтак судом не досліджувалося питання щодо проживання/непроживання сторін разом. Отже, посилання [PERSON] на те, що указаним рішенням встановлено преюдиційні факти щодо непроживання сторін разом, є необґрунтованими. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є однокласницею [PERSON] , пояснила, що перебувала з [PERSON] у дружніх стосунках, але більше вона спілкувалася з його батьками. Зазначила, що [PERSON] з дружиною та їхнім сином проживали на [ADDRESS] , але в кінці 80-х років [PERSON] переїхав проживати на [ADDRESS] без своєї сім`ї. Зі слів матері [PERSON] їй стало відомо, що квартиру на [ADDRESS] вони обміняли на дві квартири, а в подальшому [PERSON] викупив квартиру на [ADDRESS] , де знаходиться інша квартира їй невідомо. Крім того, зі слів матері [PERSON] їй стало відомо, що батьки допомогли сину викупити квартиру на [ADDRESS] , оскільки йому бракувало коштів. Будь-яких інших жінок разом з [PERSON] вона не бачила. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що з батьком [PERSON] він познайомився у 1989 року, коли працювали разом у будівельному інституті. Приблизно один раз на тиждень він приходив у гості до них на [ADDRESS] , де проживали [PERSON] зі своїми батьками. Він був присутній при розмові [PERSON] та його батьків щодо викупу квартири та батьки його завірили, що допоможуть йому з її придбанням. [PERSON] розповідав йому, що зняв гроші з книжки та допоміг сину з купівлею квартири. Після придбання квартири на [ADDRESS] він робив там невеликий ремонт, стелив лінолеум. Приблизно наприкінці 80-х років на початку 90-х [PERSON] розповідав йому, що з дружиною він розірвав стосунки. Також зазначив, що [PERSON] бачив лише на похоронах батьків [PERSON] . Щодо наявності інших жінок у [PERSON] йому невідомо. Свідок [PERSON] , який був сусідом по пров. Обсерваторний, пояснив, що з 1988 року він часто бачив автомобіль [PERSON] у дворі його батьків. Вказав, що [PERSON] йому розповідав, що з дружиною вони разом не живуть та що у нього є інша жінка. Також [PERSON] розповідав йому, що обміняв квартиру, в якій він проживав з дружиною, на квартиру на [ADDRESS] для дружини і сина, та на квартиру [ADDRESS] , в якій він сам проживав. Крім того, він йому розповідав, що квартиру на [ADDRESS] йому допомогли викупити батьки. [PERSON] посилається на те, що його батьки були матеріально забезпеченими та надали йому кошти в розмірі 6\~000 крб для придбання спірної квартири. У підтвердження обставин передачі коштів у 1991-1992 роках посилається зокрема на показання свідків. Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Разом з тим, поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт передачі грошових коштів. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17. Відповідно до ст. 244 Цивільного кодексу Української РСР, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Проте, [PERSON] , посилаючись на те, що кошти, за рахунок яких він придбав спірну квартиру, надали йому батьки, доказів укладення договору дарування коштів, посвідченого нотаріально, не надав. Крім того, показання свідків щодо непроживання [PERSON] з кінця 1980-х років з дружиною не свідчать, що спірна квартира була придбана [PERSON] не за спільні кошти подружжя. Також суд ураховує, що на критерій достовірності показань свідків, як засобу доказування, зокрема в частині дат може також впливати те, що такі показання стосуються подій, що мали місце більш ніж 30 років тому. Крім того, посилання [PERSON] на наявність на рахунках його батьків значної суми коштів не свідчить, що ці кошти йому були передані та за них [PERSON] було придбано спірну квартиру. [PERSON] відповідними доказами не підтверджено сплату коштів за вищевказану квартиру у розмірі 5 566 крб. саме за рахунок належних йому особисто грошових коштів, в тому числі які він отримав від батьків. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доводи [PERSON] про те, що [PERSON] доказів фінансової участі у приданні спірної квартири не надала, є безпідставними, оскільки зазначена квартира набута сторонами у власність за час зареєстрованого шлюбу, тому діє презумпція належності такого майна подружжю, унаслідок чого в [PERSON] відсутній процесуальний обов`язок доведення існування коштів для придбання квартири, а [PERSON] презумпцію спільності майна подружжя не спростував. Твердження [PERSON] про те, що він отримував значно більший дохід ніж його колишня дружина, яка працювала у дитячому садку, з огляду на положення ст. 22 КпШС України, не впливає на правовий статус майна як спільного сумісного. Відтак, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] належними та допустимими доказами презумпцію спільності майна подружжя щодо квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] не спростовано, а тому вона є спільним майном [PERSON] та [PERSON] . Разом з тим, суд вважає, що позов [PERSON] про поділ спірної квартири задоволенню не підлягає з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У позовній заяві [PERSON] просить визнати за нею право власності на частину квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 62, 35 кв. м., житловою площею 36, 26 кв. м. Відповідно до договору від 30.01.1992, укладеного між Виконавчим комітетом Приморської районної ради народних депутатів м. Одеси та [PERSON] , посвідченого нотаріально, останній придбав квартиру, яка складається з двох кімнат, житловою площею 36,26 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Як зазначає [PERSON] у заявах по суті, та як підтвердив його представник у судовому засіданні, у подальшому [PERSON] 04.03.1992 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріально, відчужив частину цієї квартири [PERSON] . Отже, у власності [PERSON] після такого відчуження залишилося 11/20 (або 550/1000) часток цієї квартири. Відтак, як слідує з наведеного вище, частину спірної квартири [PERSON] відчужив у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, що не заперечувалося сторонами. Копію такого правочину матеріали справи не містять, а представник [PERSON] у судовому засіданні вважав відсутніми підстави для його дослідження у даній справі з посиланням на те, що такий договір містить інформацію щодо особи, яка не бере участі у справі. Натомість [PERSON] \~у судовому\~засіданні посилалася\~на те,\~що відчуження\~частки квартири\~було здійснено\~ [PERSON] \~без її\~згоди,\~а тому\~наполягала на\~визнанню за\~нею права\~власності на\~ частку\~квартири,\~виходячи з\~площі квартири,\~зазначеної у\~договорі від 30.01.1992, а саме в розмірі 62, 35 кв. м. При цьому указувала, що нею не оспорюється договір відчуження такої частки. Отже, ураховуючи, що частка квартири була відчужена [PERSON] у період шлюбу, що не заперечувалося [PERSON] , за відсутності доказів протилежного, відсутні підстави вважати, що таке відчуження відбулося без згоди [PERSON] . Відповідно до реєстраційного посвідчення Одеського міжміського бюро технічної інвентаризації від 16.07.1997 № 19097.093 за [PERSON] зареєстровано 11/20 часток квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого шостою Одеською державною нотаріальною конторою 30.01.1992 р. № 1-1066. Згідно з листом Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 06.10.2020 № 518907.72.20 станом на 31.12.2012 за адресою: [ADDRESS] в комунальному підприємстві зареєстроване право власності на «17/100 (сімнадцять тисячних) частин» (розмір частки вказаний, як прописано у правовстановлюючому документі) житлового будинку, що становить частину квартири [ADDRESS] (в правовстановлюючому документі розмір частки не вказаний) за [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого Шостою одеською державною нотаріальною конторою 14.01.1993, р. № 1-232. Реєстрація від 21.01.1993 (запис у реєстровій книзі: 45 до, стор. 103, р № 1494 та на 11/20 частин квартири [ADDRESS] за [PERSON] на підставі договору купівлі продажу, посвідченого Шостою одеською державною нотаріальною конторою 30.01.1992, р. № 1-1066. Реєстрація від 16.07.1997 (запис у реєстровій книзі: 45 доп, стор. 103, № 1494). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, станом на 19.11.2021, право спільної часткової власності на 453/1000 часток квартири за адресою: [ADDRESS] , що складає 17/1000 часток домоволодіння належить [PERSON] та складається з: 10-4 житлова, жилою площею 16,62 кв. м., 10-5 вбиральня, 10-6 коридор, 10-7 кухня, на підставі договору дарування, серія та номер 4-1780, виданий 06.10.2016, видавник: Шоста одеська державна нотаріальна контора. Отже, власником 453/1000 часток квартири за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] . Натомість, вважаючи спірну квартиру об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя, [PERSON] право власності [PERSON] на частку спірної квартири не оспорює, останній не був залучений нею до участі у справі та вимог до нього вона не пред`являла, натомість, на переконання суду, задоволення позову у визначений [PERSON] спосіб призведе до порушення прав [PERSON] як співвласника указаного майна. Відтак, позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Крім того, як слідує з інформаційної довідки з роз`яснення технічної інвентаризації, виданої ПП «Проект» від 16.10.2020 № 16-10/20-1 під час проведення поточної технічної інвентаризації квартир [ADDRESS] , встановлено, що в результаті уточнення лінійних розмірів, загальна площа квартири складає 62,35 кв. м, житлова\~ 36,26 кв. м. Зміна показника часток співвласників квартири [ADDRESS] ( [PERSON] та [PERSON] ) з 11/20 (550/1000) 9/20 (450/1000) на 547/1000 453/1000 виникло внаслідок перерахунку часток, уточнення лінійних розмірів приміщень та з урахуванням даних щодо об`єкту нерухомого майна, реєстраційний номер 510882051101 від 06.10.2016 (власник [PERSON] , що наявні в Державному реєстрі речових прав). Об`єкт нерухомого майна, що знаходиться у власності [PERSON] з 30.01.1992 загальною площею 34, 13 кв. м., житловою 19,64 кв. м. (частина квартири [ADDRESS] ) являє собою той самий об`єкт нерухомого майна, що вказано у реєстраційному свідоцтві за № 19097.093 від 16.07.1997, виданого Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації. Втручання в огороджувальні та несучі конструкції, зміни загальної площі частини квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] не відбулося. Відповідно до довідки ПП «Проект» від 16.10.2020 № 16-10/20-2 квартира за адресою: [ADDRESS] має загальну площу 62, 35 кв. м., житлову площу 36, 26 кв. м. У користуванні [PERSON] знаходиться частина квартири загальною площею 34,13 кв.м., житловою 19,64 кв. м., а саме: 1-коридор 1, 39 кв. м., 2- санвузол 2,1 кв. м., 3 кухня 5, 0 кв. м. 4- кабінет 6, 0 кв. м., 5-житлова 19, 64 кв. м., що складає 547/1000. У користуванні [PERSON] знаходиться частина квартири [ADDRESS] , 62 кв. м., а саме: 6-житлова 16, 62 кв. м., 7-коридор 1,3 кв. м. 8-вбиральня 0,8 кв. м., 9- кухня 9, 5 кв. м., що складає 453/1000. Отже, як слідує з матеріалів справи право власності [PERSON] на 547/1000 частки квартири у встановленому законом порядку не зареєстроване. При цьому, за [PERSON] зареєстровано 11/20 часток квартири (або 550/1000), а за [PERSON] зареєстроване 453/1000 частки спірної квартири, а відтак частки співвласників не становлять 1. При цьому, посилання на те, що частка [PERSON] у розмірі 547/1000 виникла внаслідок перерахунку часток, уточнення лінійних розмірів приміщень не є достатнім підтвердженням, що така частка визначена у спосіб, встановлений законом. Відтак, без попереднього проведення реєстрації права власності на 547/1000 часток квартири, визнання права власності на таку частку в порядку поділу майна подружжя є таким, що суперечитиме вимогам закону, оскільки таке рішення створить нову підставу для реєстрації права власності без проведення відповідної процедури. Указане є також додатковою підставою для відмови [PERSON] у задоволенні зустрічного позову. Щодо застосування позовної давності суд зазначає наступне. Статтями 256, 257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Отже, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, якщо шлюб розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року в справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19). Однак, суд розглядає питання про застосування позовної давності лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 69-73,137-139), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункти 65, 66)). Проте, оскільки суд відмовляє у задоволенні первісного та зустрічного позовів у зв`язку з їх необґрунтованістю, тому позовна давність до позовних вимог первісного та зустрічного позовів застосуванню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені сторонами, слід залишити за ними.

Outcome: dismissed