Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-07 00:00:00

У вересні 2023 року [PERSON] (далі - [PERSON] , позивач) звернулася до суду із позовом до [PERSON] ( у якому просила суд: -визнати спільним сумісним майном подружжя автомобіль CHEVROLET AVEO д.н.з. [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] ; -припинити право спільно сумісної власності подружжя на автомобіль CHEVROLET AVEO д.н.з. [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] ; -визнати за відповідачем право власності на автомобіль CHEVROLET AVEO д.н.з. [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] ; -стягнути з відповідача на корить позивача грошову компенсацію за її частку у праві спільної сумісної власності майна подружжя у розмірі вартості автомобіля автомобіль CHEVROLET AVEO д.н.з. [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , що складає 57 595,00 грн.; -здійснити розподіл судових витрат. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 18 жовтня 2002 року між сторонами було укладено шлюб. Під час перебування сторін у шлюбі було придбане майно - автомобіль CHEVROLET AVEO д.н.з. [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , який було зареєстровано на ім`я відповідача. Вказує, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 02.07.2023 у справі №760/9344/23 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Посилається, що після розлучення сторони не дійшли згоди щодо порядку поділу спільно нажитого майна у зв`язку із чим позивач вимушена звертатись до суду із позовною заявою про поділ майна подружжя. Стверджує, що з огляду на той факт, що транспортний засіб був придбаний подружжям за спільні кошти в період перебування у шлюбі, то він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та належить подружжю в рівних частинах по частині кожному. З огляду на викладене, вважає, що у розумінні ст. 183 ЦК України спірний автомобіль є неподільною річчю, оскільки його неможливо поділити в натурі без втрати його цільового призначення. Зазначає, що право співвласника на виділ частки у праві спільної часткової власності на неподільну річ шляхом отримання грошової компенсації вартості такої частки, за умови відсутності згоди Відповідача на будь-який варіант припинення права спільної часткової власності, а також за неможливості спільно користуватись майном, не може бути обмежене, і такому праву співвласника кореспондується обов`язок іншого співвласника сплатити відповідну грошову компенсацію. У іншому випадку спір залишається невирішеним, а відповідач і надалі володітиме та користуватиметься спільною квартирою як особистою власністю, що має наслідком істотний дисбаланс прав сторін як співвласників. Посилається, що згідно висновку оціночного дослідження від 14.08.2023 середня ринкова вартість автомобіля CHEVROLET AVEO д.н.з. [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] складає 115 190,00 грн., з огляду на викладене, у разі припинення права власності на частини квартири сума компенсації складатиме 57 595,00 грн. З урахуванням викладеного вище, просила суд позов задовольнити. 06.09.2023 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження судді Букіної О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 14.09.2023 у справі було відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін. Позивачу було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі, відповідачу було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками. Відповідачем копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками отримав 14.11.2023, що підтверджується відповідною відміткою на рекомендованому повідомленні (а.с. 32). При цьому, відзиву на позовну заяву відповідачем подано не було. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Таким чином, оскільки відповідачем відзиву на позовну заяву подано не було, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами. Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, то сторони у судове засідання не викликалися. Дослідивши матеріали справи, суд проходить до наступного висновку. Судом встановлено, що з 18.10.2002 по 02.08.2023 [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Солом`янського районного суду м. Києва 02.07.2023. 29.07.2016, тобто під час перебування у зареєстрованому шлюбі, подружжям було придбано транспортний засіб CHEVROLET AVEO д.н.з. [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , який було зареєстровано на ім`я відповідача, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію травнсопртного засобу серії [NUMBER] (а.с. 4-5). За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України). Таким чином, суд приходить до висновку, що транспортний засіб CHEVROLET AVEO д.н.з. [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] є спільною сумісною власністю позивача та відповідача, оскільки набутий у власність відповідачем під час перебування у шлюбі із позивачем та доказів, які вказували, що спірний транспортний засіб є особистою власністю відповідача під час судового розгляду не встановлено. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Як вбачається із матеріалів справи, позивач у позовній заяві вказує про неможливість позасудового врегулювання поділу майна з відповідачем. Таким чином суд приходить до висновку, що між позивачем та відповідачем існує спір щодо поділу майна, оскільки саме із цих підстав позивач звернулася до суду із позовом. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Таким чином, суд приходить до висновку, що частки позивача та відповідача у спільному сумісному майні - транспортному засобі є рівними, тобто по у кожного. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України). Мету, яку переслідує позивач є поділ спільного сумісного майна подружжя. Таким майном є неподільна річ - транспортний засіб. Позивач у даному випадку не претендує на те, щоби транспортний засіб залишити собі, припинивши право відповідача на частку у праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку. Вона навпаки дала згоду на те, щоби отримати грошову компенсацію за її частку у праві спільної сумісної власності на спірний транспортний засіб від відповідача. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 (справа № 209/3085/20, провадження №14-182цс21) дійшла наступного висновку: «вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо». Таким чином суд констатує, що для вирішення даного спору у відповідача відсутній обов`язок попередньо внести відповідну суму коштів (компенсацію) на депозитний рахунок суду. Також суд під час вирішення даного спору не має встановлювати обставини щодо можливості відповідача одномоментної виплати компенсації позивачеві. Відповідно до висновку оціночного дослідження від 14.08.2023 середня ринкова вартість автомобіля CHEVROLET AVEO д.н.з. [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] складає 115 190,00 грн. (а.с. 8). Таким чином, вартість частини спірного транспортного засобу складає 57 595,00 грн. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про поділ спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] шляхом виділу у власність [PERSON] транспортного засобу CHEVROLET AVEO д.н.з. [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] . Окрім цього, суд приходить до висновку про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації за частку ринкової вартості транспортного засобу CHEVROLET AVEO д.н.з. [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] у розмірі 57 595,00 грн. Щодо витрат на проведення автотоварознавчого дослідження. Відповідно до ч. 6 ст. 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Відповідно до квитанції АТ КБ «Ощадбанк» від 10.08.2023, позивачем сплачено на користь ПП ЄВРОПРОСПКЕКТ» 1 200,00 грн. за консультативний висновок (а.с. 6). Таким чином суд приходить до висновку про стягнення із відповідача на користь позивача понесених витрат на проведення експертного дослідження у розмірі 1 200,00 грн. Щодо розподілу судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Таким чином із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. який був сплачений позивачем при зверненні до суду із позовом (а.с. 3). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача (пункт перший частини другої статті 141 ЦПК України). Так, згідно ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Представником позивача такі докази було подано 19.01.2021 та 14.11.2022. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 6. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: (1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); (2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; (3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; (6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Як вбачається з матеріалів справи, 27.12.2023 позивачем було надіслано до суду заява копію акту прийняття-передачі наданих послуг підписаного адвокатом Кустовою С.М. та [PERSON] від 26.12.2023, відповідно до якого адвокатом Кустовою С.М. були надана [PERSON] правова допомога загальною вартістю 5 000,00 грн. (а.с. 41). При цьому, матеріали справи не містять копії договору про надання правової допомоги між адвокатом Кустовою С.М. та [PERSON] . Відсутність копії такого договору позбавляє суд можливості перевірити правові підстави надання адвокатом правової допомоги позивачу. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення витрат на правову допомогу. З урахуванням викладеного,

Outcome: approved