Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-23 00:00:00

24.08.2023 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики, у якому просить стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за договором позики у загальному розмірі 5379705,61 грн., з яких: 2193600,00 грн. - сума основного боргу; 194179,00 грн. - 3% річних; 1078806,94 грн. - інфляційне збільшення; 1913119,67 грн. - проценти на рівні облікової ставки НБУ. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 07.08.2020 року позивач, як позикодавець, надав у борг відповідачу, як позичальнику, 60000,00 доларів США, що підтверджується власноручно написаною відповідачем розпискою. Згідно змісту розписки відповідач мав повернути позичені кошти до 31.08.2020 року, однак цього не зробив. З метою повернення коштів та врегулювання спору у позасудовому порядку позивач неодноразово звертався до відповідача, однак відповідач такі звернення проігнорував та своїх обов`язків по поверненню суми боргу не виконав. Позивач вказує, що відповідач намагається уникнути виконання своїх обов`язків та ігнорує взяті на себе зобов`язання, тому позикодавець вимушений звернутись до суду. З огляду на те, що відповідач мав повернути грошові кошти не пізніше 31.08.2020 року, то з наступного дня відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання, що в свою чергу є підставою для застосування відповідальності, передбаченої чинним законодавством України. Станом на 14.08.2023 року (на час подання позовної заяви) 60000,00 доларів США еквівалентно 2193600,00 грн. за офіційним курсом НБУ, що становить суму основного боргу. На підставі положень ст. 625 ЦК України стороною позивача здійснено нарахування 3% річних від простроченої суми боргу за період з 01.09.2020 року по 14.08.2023 року, що становить 194179,00 грн. Також із посиланням на положення ст. 625 ЦК України позивачем здійснено нарахування індексу інфляції на суму боргу в розмірі 2193600,00 грн. за період вересень 2020 року - липень 2023 року, і за цим розрахунком інфляційне збільшення боргу склало 1078806,94 грн. Крім того, стороною позивача здійснений розрахунок процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ у порядку, передбаченому ст. 1048 ЦК України, розмір яких станом на 14.08.2023 року склав 1913119,67 грн. Ухвалою суду від 04.09.2023 року відкрите провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 05.12.2023 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Відповідач в судове засідання не з`явився, відзиву на позовну заяву не подавав, спрямована на його зареєстровану у встановленому законом порядку адресу проживання судова повістка повернулась до суду без вручення адресату з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаю адресою», що у відповідності до положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України є належним повідомленням відповідача. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання ; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В судовому засіданні представник позивача зазначив, що не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку і ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. За змістом наявної в матеріалах справи копії розписки від 07 серпня м. Київ: «Я, [PERSON] [INFO] права [NUMBER] отримав борг в [PERSON] грошові кошти в сумі 60000 $ США (шістдесят тис доларів США) сьогодні 7го серпня 2020 року у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] . Отримані в борг грошові кошти зобов`язуюсь повернути [PERSON] до 31 серпня 2020 року. [PERSON] /підпис/». В судовому засіданні судом досліджено наданий представником позивача оригінал розписки, текст якого є аналогічним тексту копії розписки, яка була долучена до позовної заяви при поданні позову. Судом встановлено, що розписка не містить будь-яких записів, відміток тощо про повне або часткове повернення коштів за цією розпискою. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд має виявити справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України). За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Вивчивши зміст розписки та встановивши обставини справи, суд дійшов висновку, що між позивачем (як позикодавцем) та відповідачем (як позичальником) склались відносини, що випливають із договору позики, при цьому кошти позичальником не повернуті ні повністю, ні частково, адже у позичальника наявний оригінал розписки, жодних відомостей про повернення коштів розписка не містить, як відсутні і будь-які інші документи на підтвердження повного або частково повернення грошей. Твердження сторони позивача про неповернення позики відповідачем не спростовані. Зміст розписки свідчить про укладення між сторонами саме договору позики. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання у відповідача виникло перед позивачем та не виконане позичальником. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). За наведених обставин суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача основної суми боргу за договором позики, яка заявлена в розмірі 2193600,00 грн. за офіційним курсом НБУ станом на 14.08.2023 року (60000,00 дол. США х 36,56 курс дол. за офіційними даними НБУ на 14.08.2023 року). За змістом ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стороною позивача розраховано 3% річних від простроченої суми з 01.09.2020 року (перший день прострочення) по 14.08.2023 року в сумі 194179,00 грн. Разом з цим, відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Ураховуючи наведене, позивач має право на отримання від відповідача 3% річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України лише в межах періоду з 01.09.2020 року по 24.02.2022 року. За вказаний період 3% річних становлять 2671,23 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 14.08.2023 року (36,56) дорівнює 97660,17 грн. Стосовно вимог про стягнення з відповідача інфляційних збитків, суд вважає, що такі вимоги не підлягають до задоволення, з огляду на наступне. За змістом статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 1 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Позивач прохаючи стягнути інфляційні збитки за період вересень 2020 - липень 2023 рр. в сумі 1078806,94 грн. здійснив їх нарахування суму основного боргу в розмірі 2193600,00 грн., що є еквівалентом 60000,00 дол. США станом на 14.08.2023 року, отже у даному випадку жодного знецінення не відбулось, адже гривневий еквівалент суми позики визначений позивачем станом на час звернення до суду (14.08.2023 року), а тому такі вимоги не підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Позивач вимагає стягнення з відповідача процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ розраховуючи їх розмір до часу звернення із позовом до суду (14.08.2023 року) в сумі 1913119,67 грн. Проте, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 викладено висновок, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №149/1499/18 від 25 травня 2021 року зазначено, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане позивач на підставі частини першої статті 1048 ЦК України не мав права додатково нарахувати проценти за користування позикою у розмірі однієї облікової ставки Національного банку України за період після настання терміну повернення позики (30 червня 2015 року), тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем. Тому суди попередніх інстанцій правильно відмовили у задоволенні цієї вимоги. Отже, у відповідності до положень ст. 1048 ЦК України позивач має право на отримання відсотків за користування відповідачем позикою лише в межах строку правомірного користування позичальником такою позикою, тобто з дати отримання коштів (07.08.2020 рік) до кінцевої дати їх повернення, визначеної змістом договору позики (31.08.2020 року). За вказаний період з 07.08.2020 року по 31.08.2020 року облікова ставка НБУ становила 6%, а термін користування позикою склав 25 днів, отже за проведеними судом підрахунками, проценти за користування позикою відповідно до положень ст. 1048 ЦК України становлять 245,90 дол. США, що станом на 14.08.2023 року за офіційним курсом НБУ (36,56) дорівнює 8990,10 грн. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за договором позики від 07.08.2020 року в загальному розмірі 2300250,27 грн., яка складається з: 2193600,00 грн. - основна сума боргу; 97660,17 грн. - 3% річних від простроченої суми; 8990,10 грн. - проценти за користування позикою відповідно до положень ст. 1048 ЦК України. В іншій частині позову суд відмовляє за її безпідставністю. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сплачений останнім судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, що становить 43% та дорівнює 5770,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial