Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-22 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє представник [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська»про стягнення заборгованості по заробітній платі та з урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 82127,26 грн., вихідну допомогу в розмірі 59768,49 грн., індексацію за несвоєчасну виплату заробітної плати у розмірі 30\~292,34 грн. ,282\~540,96 грн. середнього заробітку та витрати на правову допомогу у розмірі 20000грн.Позов обґрунтовує тим, що позивач перебував у трудових відносинах із відповідачем з 15.06.2018 та був звільнений за власним бажанням наказом від 22.02.2023, на підставі ст. 38 КЗпП. Після звільнення відповідач не провів з позивачем остаточного розрахунку, не виплатив заробітну плату, заборгованість якої складає 82127,26 грн., до складу якої входить 5\~256,38 грн. чергова відпустка та 17346,07 компенсація за невикористану відпустку. В порушення вимог ст. 116 КЗпП України розрахунок по заробітній платі з позивачем не був проведений в день звільнення. Таким чином, позивач вважає, що відповідач повинен відшкодовувати йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.02.2023 по 20.12.2023 в розмірі 282\~540,96 грн., вихідну допомогу у розмірі 59\~768,49 грн. та індексацію за несвоєчасну виплату заробітної плати у розмірі 30\~292,34 грн. Крім того зазначає, що його середньоденна заробітна плата складає 905,58 грн. Кількість робочих днів за період заборгованості з 11.02.2023 по 21.12.2023складає 312 днів. За підрахунками позивача, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, станом на момент звернення з уточненою заявою до суду складає 282540,96 грн. (312 дні х 905,96 грн. середньоденну заробітну плату). У зв`язку з чим,позивач звернувся до суду з відповідними вимогами. Ухвалою суду від 22.08.2023 відкрито провадження, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.43). Представник відповідача за довіреністю БушинськаЄ.В. надала суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що відповідач заявлені позовні вимоги не визнає у повному обсязі, вважає їх безпідставними та необґрунтованими. На думку відповідача заявлений позов не підлягає задоволенню, оскільки в день звільнення позивач не працював, а знаходився у відпустці по з 02.02 по 11.02.2023, з вимогою про проведення розрахунку до товариства не звертався. Про порушення прав позивач дізнався в день отримання довідки про розмір та періоди заборгованості з виплати заробітної плати при звільненні саме 24.04.2023. Проте, позивач звернувся до суду для вирішення трудового спору лише 22.08.2023. Представник відповідача вважає, що позивач пропустив передбачений\~ст. 233 КЗпП України\~тримісячний строк на звернення до суду з вказаними вимогами, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. (а.с. 79-82). Позивач у судове засідання не з`явився про день та час розгляду справи повідомлявся належними чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутність, на задоволенні уточнених позову наполягав (а.с.56).Крім того,надав суду клопотання про поновлення строку на звернення до суду з відповідною заявою, посилаючись на те, що відповідно до п. 1 гл. XIX «Прикінцеві положення» КЗпП під час дії карантину, встановленого Кабміном з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строкивизначені ст. 233 КЗпП, продовжуються на строк такого карантину.На усій території України було встановлено карантин з 12.03.2020, який тривав до 30.06.2023,згідно постанови КМУ від 25.04.2023. Таким чином, процесуальні строки, визначені ст. 233 КЗпП закінчуються 30.09.2023, на підставі чогопозивач вважає, що при зверненнідо суду02.08.2023, строкипропущеніне були, або пропущені з поважних причин, з урахуванням того, що карантин на території України скасовано 30.09.2023. Відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, давши відповідну правову оцінку зібраним у матеріалах справи доказам, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] у період з 15.06.2018 по 11.02.2023 перебував у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується копією трудової книжки позивача(а.с.65-67). Наказом №294/к від 22.02.2023 позивач був звільнений за власним бажанням, на підставі ч. 1ст. 38 КЗпП України. (а.с. 16). Відповідно до довідки від №1918, заборгованість Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» по заробітній платі перед [PERSON] за період з грудня 2019 по лютий 2023, (у т.ч. 5256,38 грн.\~- чергова відпустка, 17346,07 грн - компенсація за невикористану відпустку)складає 82127,26 грн. Дана сума вказана після утримання обов`язкових податків та зборів (а.с.15). Середньоденна заробітна плата [PERSON] , відповідно до довідки № 1918 від 12.10.2023 складає 905,58 грн. (а.с.83). У статті 55 Конституції України вказано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до статті 2 КЗпП України працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У статті 116 КЗпП України\~\~зазначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Окрім того, ч. 1, 2 ст.83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Так, відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також, працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Згідно зі ст. 24 Закону України «Про відпустки», передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Судом встановлено, що на дату звільнення позивача заборгованість по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку складала 82127,26 грн., станом на дату розгляду справи заборгованість не виплачена. Оскільки сума заборгованості в розмірі 82127,26 грн.нарахована вже за винятком податків та зборів, то саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП Україниу разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. У такому випадку відповідальність роботодавця на підставіст.117 КЗпП України наступає після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок та невиплати після пред`явлення цієї вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Звертаючись з вимогою про стягнення заборгованості з відповідача на свою користь, позивач просить суд стягнути 282\~540,96грн.середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Однак, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченогост.117 КЗпП України, враховуючи розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц, від 13.05.2020 у справі № 810/451/17, від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17. Як вбачається із матеріалів справи, сума заборгованості по заробітній платі відповідача перед позивачем на час звільнення становить 82127,26 грн. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Як встановлено судом, заборгованість з заробітної плати перед позивачем складає 82127,26 грн., а середній заробіток за прострочений період виплати заробітної плати, який позивач просить стягнути складає 282\~540,96\~грн. грн., що в три з половиною рази перевищує існуючу заборгованість і не є співмірним. Тому, виходячи з принципів розумності, справедливості і пропорційності, а також беручи до уваги період затримки розрахунку до моменту звернення позивача до суду, суд вважає за доцільне зменшити розмір середнього заробітку до розміру існуючої заборгованості у сумі 82000 грн., що сприятиме досягненню справедливого балансу між захистом прав працівника і додержанням принципів справедливості, а також співмірності у трудових відносинах. Викладені у відзиві на позовну заяву твердження представника відповідача про те, що ані при звільненні, ані під час отримання трудової книжки позивачем будь-яких вимог до відповідача з приводу розрахунку не заявлялось, а вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є безпідставними судом до уваги не приймаються, оскільки такі доводи є безпідставними та не звільняють відповідача як роботодавця від передбаченого законом обов`язку у день звільнення провести з позивачем як працівником остаточний розрахунок. Також частиною першою\~статті 116 КЗпП України\~передбачено, що про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Отже, обов`язок із виплати заборгованості із заробітної плати покладається на роботодавця. Крім того, відповідно до ч. 1\~ст. 117 КЗпП України\~у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Твердження представника відповідача про те, що позивач пропустив передбачений\~ст. 233 КЗпП України\~тримісячний строк на звернення до суду з вказаним позовом судом до уваги не приймається з огляду на наступне. На вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до\~ст.117 КЗпП України\~застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений ч.1\~ст.233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Тобто перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку, а не з дня одержання позивачем довідки від 24.04.2023 про заборгованість по заробітній платі, як зазначає відповідач. На хибність позиції відповідача з приводу пропуску тримісячного строку при зверненні з цим позовом до суду вказують п.25\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»,\~правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21). Оскільки відповідач до теперішнього часу не розрахувався з позивачем, перебіг тримісячного строку звернення до суду з цим позовом не розпочався, а тому ніяких порушень (пропуску) цього строку не відбулося. Таким чином позивачем не пропущено строку звернення до суду з даним позовом. Що стосується заявлених вимог щодо стягнення індексації за несвоєчасну виплату заробітної плати за весь період прострочення суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» - індексація грошових доходів населення, це встановлений законами та іншими нормативно- правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів та послуг. Згідно з абз. 3 ч. 1ст. 2 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населенняіндексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі оплата праці (грошове забезпечення). Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв' язку із порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу, за відповідний місяць (після утримання податку й обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення компенсації. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом та є загальновідомими. Оскільки на теперішній час вищезазначена заборгованість позивачу не виплачена і затримка виплати заробітної плати складає більше, ніж на один місяць, судвважає, що вимоги позивача про стягнення індексації у розмірі 30\~292,34 грн.є обґрунтованими та підлягаютьзадоволенню. При цьому судбере до уваги розрахунок компенсації втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням терміну їх виплат, наведений позивачем, відповідно до якого сума компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати становить 30292,34 грн. Як вбачається із матеріалів справи, наведений розрахунок відповідачем не спростовано. Зазначена сума компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що відповідно до статей 14.1.180,18, 162.1.3,168 Податкового кодексу Україниє обов`язком податкового агента, яким є відповідач. З приводу заявлених вимог позивача щодо стягнення з підприємства вихідної допомоги у розмірі 59\~768,49 грн., суд зазначає наступне. Вихідна допомога - це\~грошова виплата працівникові, який звільнений з роботи не з власної ініціативи, яку виплачує роботодавець у випадках, передбачених законом або сторонами.Основним завданням вихідної допомоги є матеріальне забезпечення звільненого працівника в період пошуку ним нової роботи. Проте, як вбачається із матеріалів справи, позивач звільнився з підприємства 11.02.2023 року за ч. 1 ст.38 КЗпП України, згідно наказу № 294/к від 22.02.2023 рокуза власним бажанням, таким чином заявлені позивачем позовні вимоги щодо виплати вихідної допомоги допомоги за ст. 44 КЗпП України є необґрунтованими та суперечать нормам чинного законодавства, а тому не підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивача стосовно стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн., то дана вимога підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство також визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Верховний Суд у своїй Постанові від 3 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. 04.05.2023 між [PERSON] та адвокатом Крайньою М.Д. укладено договір про надання правової допомоги (а.с.73). Відповідно до актувиконаних робіт від 18.10.2023, вбачається що адвокатом Крайньою М.Д. в межах цивільної справи № 204/11494/23 була надана правнича допомога а саме: консультаціяклієнта, ознайомлення з наданими клієнтом документами, підготовка та складання адвокатського запиту, підготовка та складання позовної заяви з розрахунками, складання клопотання про витребування доказів по справі. Загальна вартість виконаних юридичних послуг складає 20\~000,00 грн. (а.с.69). Відповідно доч.4ст.137ЦПК Українирозмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із:\~\~1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);\~\~2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);\~\~3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;\~\~4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Суд враховує, що вказана категорія справ відноситься до малозначних та розглядається у порядку спрощеного позовного провадження, а також те, що представник позивача безпосередньої участі у судових засіданнях не брав, тому заявлена сума у 20000, 00 грн. є завищеною. Крім цього, збір та аналіз доказів і документів для подання позовної заяви та подання до суду позовної заяви в інтересах клієнта не можна віднести до професійної правничої допомоги, оскільки подання позовної заяви не вимагає спеціальних знань у сфері юриспруденції, а збір доказів фактично не здійснювався, оскільки доказами по даній справі є довідка про нараховану але невиплачену заробітну плату [PERSON] та трудова книжка, які були наявні у позивача до часу укладання договору про надання професійної правничої допомоги від 04.05.2023. Таким чином, суд вважає за необхідне, виходячи з засад розумності, беручи до уваги співмірність розміру витрат на виконання професійної правничої допомоги з ціною позову та обсягом фактично виконаних робіт, а також пропорційності стягнення судових витрат, стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, встановлені у справі обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Згідно зі\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так позивачем\~при зверненні\~ з\~позовом до суду (позовна\~заява подана\~в електронній\~формі)було сплачено судовий збір у розмірі 2038,00 грн (а.с.42). Таким чином, враховуючи, що позовні вимоги були задоволені частково, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 871,92 грн. та на користь держави у розмірі 1073,60 грн.

Outcome: partial