Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісяця, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, на період навчання, але не більше, ніж до досягнення сином двадцяти трьох років. Свої вимоги обгрунтовує тим, що звідповідачем перебувала у шлюбних відносинах. Від даного шлюбу у них є син [PERSON] , [INFO] . 12.10.2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Бахмацького районного управління юстиції Чернігівської області шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу з відповідачем вона взяла прізвище [PERSON] . 25.05.2013 року вона зареєструвала шлюб, після реєстрації шлюбу взяла прізвище [PERSON] . На даний час дитина є повнолітньою та навчається в Сумській філії Харківського національного університету внутрішніх справ за спеціальністю «Правоохоронна діяльність» та «Право». Термін закінчення навчання 2026 рік. У зв`язку з навчанням сина, вона повинна додатково витрачати кошти на придбання канцелярських приладів, підручників, на проїзд до учбового закладу та у зворотному напрямку, на оплату послуг телефонного зв`язку, на обіди, а також нести витрати на придбання одягу для сина, тощо. Добровільно відповідач матеріальну допомогу на утримання сина на період навчання не надає. Відповідач являється працездатною особою, який має змогу сплачувати аліменти. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечує в повному обсязі. Зазначив, що [PERSON] не в змозі платити аліменти, оскільки на даний час не працює, стан здоров`я погіршився, є інвалідом 2 групи. Єдиним доходом є соціальна допомога в сумі 2100 грн. Також додав, що в нього на утриманні знаходиться неповнолітній син [PERSON] , [INFO] . Таким чином у [PERSON] відсутня матеріальна можливість утримувати сина, що продовжує навчання, тому просить відмовити у задоволенні позову. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просить справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити (а.с. 43). Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просить справу розглядати без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує (а.с. 42). Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який розірвали 02.10.2006 року, після розірвання шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] народився [INFO] , батьком вказаний [PERSON] , матір`ю - [PERSON] (а.с. 4). Згідно копії свідоцтва про шлюб [PERSON] після укладення 25.05.2013 року шлюбу змінила прізвище на [PERSON] (а.с.7). Відповідно до довідки Харківського національного університету внутрішніх справ № 270 від 08.09.2023 року [PERSON] є студентом першого курсу, денної форми здобуття вищої освіти за спеціальністю 262 «Правоохоронна діяльність», форма навчання денна, навчається за державним замовленням (знаходиться на неповному державному утриманні), термін навчання 3 роки (14.08.2023 рік- липень 2026 року) (а.с. 9). Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Як роз`яснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але не меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Саме такий правий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року справа № 346/103/17-ц. Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином (ч. 2 ст. 200 Сімейного кодексу України). Вирішуючи даний спір, суд виходить з матеріального становища кожної із сторін спору, та враховує наступні обставини, що [PERSON] проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні, навчається у вищому навчальному закладі на денній формі навчання, не працює, відповідно до вимог сімейного законодавства повнолітня дитина має право на отримання матеріальної допомоги з боку батьків. Відповідач є інвалідом 2 групи, має ряд захворювань, на утриманні має неповнолітнього сина, отримує грошове утримання у вигляді пенсії, середній розмір відповідно до розрахунку складає 2100 грн., щодо наявності інших істотних обставин, які б перешкоджали відповідачу у виконанні його батьківських обов`язків щодо його повнолітньої дитини не встановлено. Відповідно ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Також, відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства,материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Ч. 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 2920 гривень. Ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», визначено, що з 1 січня 2024 року мінімальна заробітна плата становить 7100 гривень. Враховуючи вказане, вбачається, що стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання, передбачене зокрема за наявності у батьків можливості надавати таку допомогу. З матеріалів справи слідує, що [PERSON] не досяг 23 років, продовжує навчання, не працює. Навчається на денній формі на бюджетній основі, стипендії не отримує. Сам по собі факт навчання дитини в навчальному закладі не може бути підставою для призначення аліментів у заявленому позивачем розмірі, а має бути визначена потреба у них повнолітньої дитини, що слід довести відповідним чином. В свою чергу, позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами здатність відповідача сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, чим не виконано вимоги ч.3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до якої кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З`ясовуючи наявність вищезазначених обставин для визначення розміру аліментів, судом встановлено, що на даний час повнолітній син [PERSON] продовжує навчання на денній формі навчання, та потребує у зв`язку з цим матеріальної допомоги з боку батька, зокрема, витратами на навчання (канцелярські товари), харчуванням, одягом та взуттям. Також, суд вважає, що витрати сина на продукти харчування та інші додаткові витрати для життя дитини є беззаперечними, оскільки для власного існування та навчання, будь-яка людина повинна повноцінно харчуватися, купувати одяг та взуття, засоби гігієни та миючі засоби, а це потребує певних коштів. Під час навчання на денній формі навчання [PERSON] позбавлений можливості працювати, будь-якого іншого самостійного доходу не має. За правовою природою аліментні зобов`язання - це періодичні платежі, які боржник зобов`язаний сплачувати щомісяця. Розмір аліментів має бути необхідним і достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Таким є припис ч. 2 ст. 182 СК України. Згідно з ч. 1 ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст.. 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я і матеріальне становище сторін, наявність у відповідача іншої неповнолітньої дитини, тому згідно наданих доказів по справі та з урахуванням норм чинного законодавства, що регулює дані правовідносини, справедливим буде стягнути з відповідача аліменти у розмірі 1/8 частини усіх видів його заробітку (доходу), починаючи з дня подачі позову до суду на період навчання, але не більше як до досягнення сином двадцяти трьох років. Разом з тим, ч.1 ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Щодо розподілу судових витрат по справі, суд вважає за необхідне зазначити таке. Згідно з положеннями ст.141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» позивач була звільнена від сплати судового збору при подачі позову до суду. Відповідач по справі є інвалідом ІІ групи, що підтверджено копією Довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією. Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп. Ч.1,6 ст.141 ЦПК України передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Верховний суд України у постанові від 01.03.2017 у справі № 6-152цс17 звернув увагу, що зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору. Ст. 2 Постанови КМУ від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» установлено, що коли обидві сторони у цивільній або адміністративній справі звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави в їх фактичному розмірі, але не більше граничних розмірів компенсації таких витрат згідно з додатком. Ст. 4 цієї постанови передбачено, що компенсація судових витрат у цивільних та адміністративних справах здійснюється за рахунок і в межах бюджетних асигнувань судів, якими винесено відповідне рішення. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову частково, а відповідач в силу дії п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, тому судові витрати по справі, зокрема судовий збір у розмірі 1073грн.60 коп., слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial