Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-17 00:00:00

Представник позивача звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що [PERSON] з 01 вересня 2019 року зараховано студентом 1 курсу на факультет гірничий для здобуття ступеня освіти бакалавр, форма навчання денна, за спеціальністю 184 «Гірництво» на освітню програму 184 Гірництво, за кошти фізичних та/або юридичних осіб. 01.09.2019 року між ДВНЗ ДонНТУ, як виконавцем, з одного боку та Відповідачем, як студентом і замовником освітніх послуг, було укладено Договір про навчання у ДВНЗ «ДонНТУ», згід но умов якого, [PERSON] взяв на себе зобов`язання за свій рахунок здійснити навчання за денною формою, для здобуття освітнього ступеня «бакалавр», за напрямом підготовки 184 «Гірництво». Відповідачем, у свою чергу, були взяті на себе зобов`язання, зокрема, щодо своєчасного внесення плати за освітню послугу в розмірах та у строки, що встановлені Договором. Відповідно до Договору, загальна вартість освітньої послуги з підготовки бакалавра становить 54000,00 грн., у тому числі за кожний семестр: на першому курсі навчання 8950,00 гривень, на другому курсі навчання 8975,00 гривень; на третьому курсі навчання 9075,00 гривень. Відповідно до Договору, кошти вносяться два рази на рік - не пізніше 10 вересня і 20 лютого поточного навчального року. Обов`язки ДВНЗ ДонНТУ щодо надання Відповідачу освітньої послуги виконувалися у повному обсязі, що підтверджуються затвердженим навчальним планом. Відповідачу було нараховано за період навчання з 01.09.2019 по 27.08.2020 17900,00 грн. Оплата за вказаний період навчання надійшла частково, в сумі 8950,00, внаслідок чого утворилась заборгованість за навчання, що складає 8950,00грн. Відповідач не повідомляв ДВНЗ ДонНТУ про неможливість виконання своїх обов`язків стосовно оплати освітньої послуги, не відмовлявся від отримання освітніх послуг, тому вважається, що освітні послуги були надані Університетом до дати видання наказу про відрахування. 27.08.2020 р. відповідач був відрахований з ДВНЗ ДонНТУ. На підставі викладеного просить суд стягнути з [PERSON] на користь Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» заборгованість за навчання з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, трьох процентів річних від простроченої суми та пені, що у грошовому еквіваленті складає 23820.95 (Двадцять три тисячі вісімсот двадцять гривень 95 копійок), у тому числі: основний борг - 8950,00 грн., пеня 9 809,20 грн., три проценти річних від простроченої суми 805,60 грн., збитки від інфляції 4 256,15 грн., та судові витрати. Представник відповідача надав відзив на вказану позовну заяву, в якому зазначив, що відповідач повністю не погоджується з позовними вимогами. Доказів надання освітніх послуг ДВНЗ ДонНТУ відповідачу у другому семестрі у період часу з 01.01.2020 року по 27.08.2020 року (за який рахується борг), у тому числі у період, коли було оголошено в Україні пандемію Ковід-19 та введення у зв`язку із цим карантин, позивачем не надано. Також, відповідач та його представник не згодні з нарахованими сумами пені, річних та інфляційних витрат, оскільки тривале зволікання позивачем з поданням позову призвели до зростання пені, яка склала суму більше самого боргу. Просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову. На відзив представником позивача було надано відповідь, в якому зазначила, що позивач належним чином виконував свої зобов`язання щодо надання освітніх послуг, що підтверджується затвердженим навчальним планом підготовки здобувачів вищої освіти, відомостями обліку успішності, наказами про організацію освітнього процесу, а відповідач в свою чергу в порушення умов договору свої зобов`язання виконував не належним чином, заняття не відвідував, не вносив платежі у строки і розмірах, встановлених договором, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість. Також зазначила, що через встановлення карантину ДВНЗ Дон НТУ не відмовив відповідачу в наданні освітньої послуги, а навпаки, на виконання Постанови КМУ від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» позивач прийняв всі необхідні заходи, які вимагалися відповідно до законодавства, для продовження освітнього процесу, який здійснювався із застосуванням дистанційних технологій. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] пояснила, що між позивачем та відповідачем був укладений договір про надання освітніх послуг. Згідно договору вартість навчання складає 17900 грн. Плата за навчання вноситься у вказаний у договорі період. Відповідач оплатив навчання у першому семестрі, однак у другому семестрі першого курсу плату за навчання не вносив, заняття не відвідував, тому утворився борг. Про відсутність змоги сплатити вчасно за навчання відповідач навчальний заклад не повідомляв. Від освітньої послуги відповідач не відмовлявся, бо не надавав відповідної заяви, обумовленої договором. За невиконання навчального плану відповідач був відрахований восени 2020 р. Вважає, що поведінка замовника освітніх послуг має бути добросовісною, кошти за навчання мають бути сплачені відповідачем. Також представник позивача наполягала на стягненні з [PERSON] пені та відсотків річних відповідно до розрахунку, зазначивши, що з даним позовом звернулись вчасно, строк позовної давності не пропущений, тому просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засідання пояснив, що у 2019 році, у серпні місяці подав документи на платне навчання за договором на денну форму до ДВНЗ Дон НТУ, згодом перевівся на заочну форму навчання. У вересні місяці паралельно з навчанням працював на шахті. Коли на роботі були два дні вихідні, мав навчатись в інституті. Однак графік був таким, що неможливо було п`ять днів поспіль працювати, а потім піти на два вихідних. До грудня місяця намагався, і як виходило, то інколи відвідував заняття. На зимній сесії вже був відсутній. Перший семестр, як його попросили, то заплатив кошти за навчання, однак вважав, що за навчання буде сплачувати шахта, де він працював. В подальшому університет не відвідував, на сесіях не з`являвся. Коли йому зателефонували з університету й повідомили, що його не переведуть до наступного семестру, доки він не здасть сесію і у разі, якщо це питання не вирішиться, то його відрахують з інституту. На що [PERSON] погодився та додав, що можуть його відраховувати, бо він більше не має наміру продовжувати навчання. Тобто, пояснив, що у першому семестрі він заплатив за навчання. Після повідомлення, що його відрахують, у другому семестрі через не здану сесію, він вже не ходив до навчального закладу, тому вважав, що і платити за другий семестр не треба. Заяву про відрахування не писав. В останнє відвідував учбовий заклад у жовтні місяці 2019 року, був на лекції. Зазначав, що він був ознайомлений з умовами договору між шахтою та університетом про здобуття освіти, поєднуючи роботу з навчанням. Про те, що він рахувався, як студент у ДВНЗ Дон НТУ у другому семестрі першого курсу, тобто з січня 2020 року, дізнався тільки тоді, коли отримав лист про наявність даної справи у суді. Представник відповідача у судовому засіданні пояснив, що фактично відповідачем не були спожиті освітні послуги з січня 2020 року. Крім того, пояснив, що не згоден з нарахованими сумами пені та річних та інфляційних втрат, оскільки позивачем пропущено строк в один рік до вимог про стягнення неустойки. Тому, просив відмовити у позовних вимогах. Суд, дослідивши всі матеріали і докази у справі, заслухавши пояснення учасників, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, та дійшов наступного висновку. Так, відповідно до наказу ректора Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» від 09.08.2019 р. № 488, [PERSON] з 01 вересня 2019 року зараховано студентом 1 курсу на факультет гірничий для здобуття ступеня освіти бакалавр, форма навчання денна, за спеціальністю 184 «Гірництво» на освітню програму 184 Гірництво, за кошти фізичних та/або юридичних осіб. 01.09.2019 року між ДВНЗ ДонНТУ, як виконавцем, з одного боку та [PERSON] , як студентом і замовником освітніх послуг, було укладено Договір про навчання у ДВНЗ «ДонНТУ» № ГСп-19/277/ГФ, згідно умов якого, Виконавець (ДВНЗ ДонНТУ) взяв на себе зобов`язання за рахунок коштів змовника здійснити навчання за денною формою студента, для здобуття освітнього ступеня «бакалавр», за напрямом підготовки 184 «Гірництво». Відповідачем, у свою чергу, були взяті на себе зобов`язання, зокрема, щодо своєчасного внесення плати, а саме: двічі на рік не пізніше 10 вересня і 20 лютого поточного навчального року, за освітню послугу кожного семестру в розмірі: на першому курсі навчання 8950 грн., на другому курсі навчання 8975,00 гривень; на третьому курсі навчання 9075,00 гривень. Пунктом 3.4. зазначеного Договору передбачено, що Відповідач, у разі неможливості виконання своїх обов`язків стосовно оплати освітньої послуги, зобов`язаний у письмовій формі інформувати про це Університет не пізніше 10 вересня і 20 лютого поточного навчального року. В судовому засіданні було встановлено, що відповідач здійснив оплату за перший семестр і приймав участь в першій сесії, що підтверджується наданою відомістю з результатами навчання (а.с.41). Проти цього факту не заперечує і сам відповідач. За другий семестр [PERSON] повинен був здійснити оплату до 20 лютого поточного року, а у разі неможливості здійснити оплату, то відповідно до пункту 3.4. укладеного Договору, він повинен був письмово повідомити про це учбовий заклад. Відповідач [PERSON] оплату до 20 лютого не здійснив і письмово не повідомив про неможливість здійснити оплату. Відповідач [PERSON] підтвердив в судовому засіданні, що він дійсно оплату за другий семестр не здійснював і про причину не внесення оплати Університет не повідомляв. Таким чином, відповідач не дотримався умов договору про оплату навчання і утворилась заборгованість в сумі 8950 грн. Наступним судом встановлено, що також відповідач не прийняв участі в навчанні в другому семестрі, не виконав навчальний план і згідно наказу №457 ДВНЗ ДонНТУ від 27.08.2020 року [PERSON] було відраховано за невиконання навчального плану. Пунктом 5.4 укладеного між сторонами Договору передбачено якщо Замовник або Студент письмово не повідомив Виконавця про відмову від освітніх послуг у зазначений в пункті 3.4. строк, вважається, що освітні послуги були надані виконавцем до дати видання наказу про відрахування Студента і Замовник або Студент повинен їх сплатити у відповідному розмірі. Відповідно довідки ДВНЗ ДонНТУ від 17.02.2023 № 16 [PERSON] було нараховано за період навчання з 01.09.2019 р. по 27.08.2020 р. 17900,00 грн. Оплата за вказаний період навчання надходила частково, в сумі 8950,00 грн. За ним рахується заборгованість за навчання, що складає 8950,00 грн. Таким чином, судом встановлено, що саме відповідач [PERSON] не дотримався умов укладеного ним договору щодо оплати освітніх послуг та виконання навчального плану. Суд не приймає доводи сторони відповідача про те, що під час карантину у зв`язку з пандемією ковід-19 освітні послуги Університетом в 2020 році не надавались, оскільки вони спростовуються наданими стороною позивача і дослідженими в судовому засіданні відповідними документами. Так, можливість продовжувати навчання студентами університету у період карантину підтверджується наказом №151 від 12.03.2020 р., згідно якого на виконання Постанови КМУ від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», в університеті було відмінено аудиторні заняття та забезпечено умови для самостійного вивчення здобувачем освіти матеріалу з використанням дистанційних засобів з квітня 2020 р., а також наказами про внесення змін до цього наказу. Також був наданий затверджений навчальний план НІТГСп 19№19б3356, доданий до матеріалів справи. Тобто, адміністрація навчального закладу в повному обсязі адаптувала умови отримання освітніх послуг з встановленим в державі карантином і у суду цей факт не викликає сумніву. Також суд не приймає доводи сторони відповідача про те, що [PERSON] не міг приймати участь в навчанні в другому семестрі по причині того, що він працював і не зміг поєднати навчання з роботою, оскільки відповідачем не надано будь-яких доказів про те, що саме час сесії співпадав з роботою. Тобто, не було надано табеля про виходи відповідача на роботу, наказу про зміну графіку роботи, тощо. До того ж, відповідач письмово не повідомляв Університет про неможливість його участі в навчальній сесії по причині виробничої необхідності. Також суд не може прийняти посилання сторони відповідача на п.4.2 Договору про те, що із Студентом не укладалась додаткова угода, оскільки за основним Договором і Замовником і одночасно Студентом є одна і та ж особа, а саме відповідач [PERSON] , тому суд погоджується з доводами представника позивача про те, що в даному конкретному випадку в укладанні додаткової Угоди немає необхідності. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з [PERSON] заборгованості за не оплату навчання в сумі 8950грн. підлягають задоволенню, як такі, що ґрунтуються на умовах укладеного сторонами Договору та нормах цивільного права, зокрема ст.ст. 11, 509, 526 ЦК України. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача [PERSON] боргу з урахуванням пені, трьох процентів річних від простроченої суми, встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, що у сумі складає 14870,95 грн., суд приходить до наступного висновку. Представник позивача посилається на п 6.2 Договору № ГСп-19/277/ГФ, яким передбачено, що за несвоєчасне внесення плати за надання освітніх послуг Відповідач також має сплатити на користь ДВНЗ ДонНТУ пеню за кожний прострочений день, починаючи з першого дня строку, що випливає з п. 5.3. Договору, тобто з 21.02.2020, у розмірі 0,1 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення збитків. Тож, згідно розрахунку, доданого до позовної заяви представником позивача, станом на 20.02.2023 року така сума складає: пеня 9 809,20 грн., три проценти річних від простроченої суми 805,60 грн., збитки від інфляції 4 256,15 грн. Представник відповідача і у відзиві на позовну заяву і в судовому засіданні під час пояснень наполягав на застосуванні позовної давності до вимоги про стягнення пені та річних відсотків. Так, ст.258 ЦК України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна\~позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення\~неустойки\~(штрафу,\~пені). Судом встановлено, що відповідач повинен був здійснити оплату в сумі 8950 грн. до 20 лютого 2020 року, але він не здійснив цю оплату ні до цієї дати, ні після. Таким чином, заборгованість по оплаті освітніх послуг рахується з наступного дня, тобто з 21 лютого 2020 року. Із матеріалів справи видно, що наказ про відрахування [PERSON] відбувся 27.08.2020 року. Позовна заява подана до суду 21 лютого 2023 року, тобто в останній день спливу трирічного строку загальної позовної давності про стягнення заборгованості. До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) законодавець в ст. 258 ЦК України встановив позовну давність в один рік і цей строк позивач пропустив. Сторона відповідача заявила про застосування позовної давності до вимог про стягнення пені і суд погоджується з цими доводами та не вбачає підстав для поновлення такого строку. Також представник позивача просить стягнути з [PERSON] три проценти річних від простроченої суми 805,60 грн. та збитки від інфляції 4 256,15 грн. В цій частині позову суд також вважає необхідним відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 625 ч 2 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як встановлено в судовому засіданні, сторони укладали Договір про надання платних освітніх послуг, оскільки позивач є закладом освіти, а відповідач є Студентом, як і зазначено в Договорі. Як зазначено вище, [PERSON] було відраховано із Університету 27.08.2020 року. За весь цей період часу Університет жодного разу не повідомив відповідача про наявність заборгованості, не намагався провести досудове врегулювання спору, суду не було надано жодного листа-повідомлення на ім`я відповідача про наявність заборгованості та пропозицію сплатити цю суму. Із пояснень [PERSON] в судовому засіданні видно, що він помилявся на рахунок того, що вважав, що нічого не винен Університету за другий семестр 2020 року, оскільки він свідомо не приймав участь в сесії та більше не навчався в другому семестрі. З Університету йому зателефонували і повідомили про відрахування у разі невиконання освітнього плану. Відповідач сприйняв інформацію про відрахування і погодився з цим. Щодо наявності заборгованості за оплату навчання, Університет відповідача не повідомляв, такі письмові докази в матеріалах справи відсутні. Із змісту ж статті 625 частини 2 ЦК України вбачається, що боржник має знати про те, що він боржник і свідомо порушувати зобов`язання, у такому разі кредитор отримує право на вимогу сплати процентів та суми індексу інфляції. Із загального поняття цивільного законодавства виходить, що кредитор це учасник кредитних відносин, який має в своїй власності вільні кошти і передає їх у тимчасове користування іншому суб`єкту. В даному ж випадку мають місце зовсім інші обставини і відповідач міг помилятися, оскільки в кредитні відносини з позивачем він не вступав. На підставі викладеного, доводи представника відповідача про те, що подання позивачем позовної заяви в останній день строку позовної давності свідчить про намагання отримати дохід за рахунок нарахування процентів та інфляційних виплат за повні три роки, є такими, що заслуговують на увагу. Таким чином, на підставі викладеного, суд відмовляє в задоволенні в цій частині позову. Крім того, представник відповідача просила стягнути з [PERSON] судові витрати на користь Державного вищого навчального закладу Донецький національний технічний університет. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат були досліджені матеріали справи і виявлено, що квитанція про оплату позивачем судового збору в матеріалах справи відсутня. В додатках до позовної заяви квитанція про оплату суми судового збору не значиться. За таких обставин суд стягує суму судових витрат за рішенням суду. Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню зі сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення суми боргу з [PERSON] , то з нього також підлягає стягненню і судовий збір, як з фізичної особи відповідно до ставки судового збору на користь держави. В іншій частині позову Університету було відмовлено, тому також пропорційно підлягає стягненню судовий збір на користь держави, як з юридичної особи.

Outcome: partial