Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди за знищене майно, в обґрунтування зазначив наступне. Його право власності набуто на підставі договору дарування 1/3 частини будинку по [ADDRESS] , посвідченого державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори 27.05.1994 за реєстровим № 2-1577 на ім`я [PERSON] і [PERSON] з правом спільної сумісної власності. Він, як законний власник житла, 19.06.2016 розпочав ремонтно-відновлювальні роботи щодо вільного доступу до всіх спільних приміщень, об`єднаних одним простором. Факт ремонтних робіт зафіксований поліцією за ЄО-9456 від 20.09.2016 і ЄО-3285 від 05.04.2017. В момент ремонту отримав ушкодження здоров`я від агентів Міжнародного благодійного фонду ім. Рабі Нахмана, що призвело до госпіталізації (Черкаський обласний госпіталь для інвалідів ВВВ, 28.07.2017-13.08.2017) і тривалої реабілітації. Тому роботи 20.08.2017 були зупинені і законсервовані, а співвласника попередили. Але, 03.10.2017 [PERSON] порушила разом зі спільниками недоторканість його житла і повідомила, що з 29.08.2017 вона є власником окремих приміщень неіснуючих у спільному майні. Його ж незавершений ремонт за період 19.06.2016-20.08.2017 об`явила як завдані їй збитки. Розпочався судовий процес за незаконне привласнення [PERSON] чужого майна. Повторно [PERSON] з групою осіб протиправно проникла до його житла, умисно знищила майно і вчиняє майнову шкоду. Поліція за ЄО-1806 від 22.02.2018 відкрила кримінальне провадження 1201825025000386. До складу знищеного окремого майна входить міжкімнатна цегляна перегородка 11 м2 вартістю 4,5 тисячі гривень, міжкімнатний дверний блок вартістю 1,5 тисяч гривень і вхідний дверний блок вартістю 5 тисяч гривень. Приблизна вартість відновлення знищеного майна встановлена по рекомендаціям Уманського міського архітектурного бюро і потребує підтвердження експертизою. Відповідач не бажає відшкодовувати і завдану йому моральну шкоду, яку позивач оцінює у 3000,00 грн. Просить суд стягнути з [PERSON] 11\~000,00 грн. на його користь на відшкодування майнової шкоди за знищення окремих видів майна. Стягнути з [PERSON] на його користь моральну шкоду (моральні і фізичні страждання), яку він оцінює у 3000,00 грн. Для забезпечення позову просить накласти арешт на майно [PERSON] по [ADDRESS] . Призначити будівельно-технічну і товарознавчу експертизи для встановлення вартості знищеного майна і поновлюваного ремонту. Покласти на [PERSON] усі судові витрати по справі. В підготовчому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди, а також обставини, викладені у позові. Вимоги щодо забезпечення позову та призначення експертизи просить не розглядати. В подальшому подав письмову заяву, у якій просив суд розгляд справи проводити у його відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлена, у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляла, заяв про розгляд справи у його відсутність, на адресу суду не надходило. У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку\~статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням\~ст. 223 ЦПК України. Суд, врахувавши позицію позивача, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають справи, визначені у частині першій цієї статті, в порядку позовного, наказного чи окремого провадження. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до вимог п. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Із змісту позовної заяви, матеріалів справи вбачається, що позивачем ставиться питання про стягнення матеріальної шкоди, завданої позивачу на думку останнього, внаслідок неправомірних дій відповідача. При цьому, в підтвердження позовних вимог додає копію дублікату договору дарування, укладеного 27 травня 1994 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3-305, в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 14.03.2005, згідно якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] та [PERSON] прийняли в дар кожен в рівних долях належну [PERSON] 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в [ADDRESS] , який розташований на присадибній земельній ділянці розміром 2035 кв.м. Також додано копію схеми, виконаної [PERSON] та названої як «Схема знищеного майна і незавершеного ремонта. Витяг плана 20.12.2005 [ADDRESS] ». Позивач [PERSON] у своєму позові зазначає про те, що відповідач [PERSON] , як співвласник частини будинковолодіння [ADDRESS] , знищує майно належне йому та завдає йому матеріальну та моральну шкоду, але до позовної заяви не додає ніяких письмових доказів, які б підтверджували будь які факти, викладені у позові. Тобто відсутнє підтвердження, що дійсно відповідач [PERSON] є співвласником будинковолодіння, в чому полягає завдання останньою шкоди майну позивача, розрахунок нібито завданих збитків тощо. Разом з цим, у позові позивачем не ставилося питання щодо витребування доказів, також таке клопотання не було ним заявлене і у підготовчому засіданні. При зверненні до суду позивач зазначав про необхідність проведення будівельно-технічної експертизи та товарознавчої експертизи, але належним чином така вимога оформлена не була і в підготовчому засіданні позивач відмовився від такого клопотання. Також позивач вказує, що внаслідок неправомірних дій відповідача позивачу завдано моральної шкоди, яка виразилася у його моральних стражданнях і призвела до проходження курсу лікування у стаціонарі, але і доказів медичного обстеження та висновків спеціалістів позивачем також не надано. Будь-яких інших доказів позивач [PERSON] до матеріалів справи не додає, а також не ставить питання щодо їх витребування. Також позивачем не піднімається питання щодо призначення будівельно-технічної експертизи для визначення розміру завданої шкоди, а лише вказується її розмір, за його власним підрахунком. Як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує та не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Статтями\~317 та 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до вимог ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. У частинах першій, другій\~статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. Відповідно до частин першої-другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Для настання деліктної відповідальності за статями 1166, 1167 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, згідно з якою особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона не доведе відсутність своєї вини, зокрема у зв`язку із наявністю вини іншої особи або через дію об`єктивних непереборних обставин. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Позивачу належить довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Також позивач несе тягар доведення перед судом розміру завданої шкоди, зокрема зменшення або знищення майна, яке належить йому на праві власності. Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній зв`язкою та є вина зазначеної особи. За правовою позицією Верховного Суду від 07 грудня 2020 року у справі № 660/29/16-ц, для відшкодування завданої майнової шкоди необхідно довести неправомірність поведінки особи; вину заподіювача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Наявність всіх зазначених умов є обов`язковою для прийняття судом рішення про відшкодування шкоди. На позивача покладено обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) немає вини у заподіянні шкоди. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частина перша ст. 76 ЦПК України вказує на те, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності-достатніми. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивачем не надано жодних належних, достовірних та достатніх доказів того, що відповідач [PERSON] будь-якими своїми діями завдала якоїсь матеріальної шкоди майну позивача, в чому виражається завдання такої шкоди та чим це підтверджено. Незрозумілим та недоведеним є взагалі у чому саме виражається завдання такої шкоди та яке майно належне позивачу пошкоджено відповідачем, які саме дії вчиняла відповідач, у чому вони виражаються, яке майно нею нібито знищується та яким чином. Також відсутні будь які розрахунки позивача, складені компетентним спеціалістом (експертом) на підтвердження розміру завданої шкоди. Крім того позивачем [PERSON] не доведено, що він вчиняв будь-які дії, направлені на урегулювання конфлікту, у разі дійсного його існування. Зокрема позивач посилається на те, що він звертався до правоохоронних органів із заявами про вчинення кримінальних правопорушень, але не додає до матеріалів цивільної справи ні копій таких заяв, ні результатів їх розгляду відповідним органом поліції тощо. Таким чином, викладені позивачем у позовній заяві обставини самі по собі не є доказами у вказаній справі. Положеннями частини другої статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За своїм внутрішнім переконанням суд відзначає, що наявність обставин вчинення будь-яких незаконних дій, які б порушували права позивача може прийматись до уваги тільки при наявності первинних та похідних доказів, що зафіксовані сторонніми особами (спостерігачами), органами місцевого самоврядування, органами державної влади за відповідним зверненням. Доказів виявлення порушень позивачем до матеріалів справи не долучено. Отже, в зазначеній категорії справ суттєвим питанням, що підлягає встановленню та дослідженню в судовому порядку є те, чи позивач довів належними та допустимими доказами порушення його прав. З огляду на наведене суд констатує, що позивачем належним чином не доведено обставини завдання відповідачем шкоди, які мають значення для справи і на які він посилається, як на підставу своїх вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити. Стаття 15 ЦК України\~передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.\~\~ Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність або відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення чи захисту в обраний спосіб. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Звертаючись за захистом своїх прав до суду саме заявник повинен обґрунтувати підстави позову, предмет позову, вказати осіб, які порушують його права, та яких може стосуватись вирішення спору відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільно-процесуального судочинства. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. У роз`ясненні п. 6\~вказаної Постанови вказано, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень\~ЦПК України та з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог, зазначені ним обставини. Саме на позивача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень Цивільного кодексу України. Тобто, позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 76-80 ЦПК України, зазначені ним обставини. Однак таких доказів позивач не надав, у зв`язку з цим, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Суд вирішує питання про розподіл судових витрат в порядку ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду з відповідним позовом судовий збір не було сплачено, оскільки він є інвалідом першої групи. Документів на підтвердження факту понесених інших судових витрат позивачем додано не було. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed