Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому зазначив, що [INFO] померла його мати [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 05.02.2021 Лугинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький). За життя його мати зробила заповіт, яким заповіла [PERSON] належний їй на праві особистої власності житловий будинок з надвірними будівлями та все майно, яке буде належати їй на день смерті, що підтверджується копією заповіту посвідченого секретарем Кремненської сільської ради від 20.10.2009, зареєстрованого в реєстрі за № 30. Отже, він є спадкоємцем по заповіту після смерті матері [PERSON] . На підставі заяви його брата [PERSON] про відмову від спадщини, 11.08.2021 року заведено спадкову справу №5/2021, що підтверджується інформаційним листом виданим Лугинською державною нотаріальною конторою від 29.09.2021 року № 58/02-14. Він же спадщину прийняв спільним проживанням та реєстрацією із спадкодавицею на день її смерті на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України, що підтверджується копією довідки виданої Лугинською селищною радою сіл Кремне, Леонівка Лугинського району Житомирської області від 25.03.2021року № 532. В даний час виникла необхідність в оформленні спадщини за заповітом після смерті матері, а саме житлового будинку [ADDRESS] (до прийняття відповідних законодавчих змін - Лугинського району) Житомирської області, який належав їй, згідно записів погосподарської книги № 10 за 2016-2023 роки, об`єкт погосподарського обліку № 02-0016, що підтверджується копією довідки виданої виконавчим комітетом Лугинської селищної ради сіл Кремне, Леонівка Лугинського району Житомирської області від 25.03.2021 року № 531. 29.09.2021 року він звернувся до Лугинської державної нотаріальної контори із заявою щодо оформлення спадкових прав після смерті матері на вищевказане майно та отримання відповідного свідоцтва про право на спадщину, однак в.о. державного нотаріуса Лугина О.І. відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, посилаючись на те, що у нього відсутній правовстановлюючий документ на вищевказаний житловий будинок та рекомендував звернутися до суду для вирішення цього питання. Інших спадкоємців, які б прийняли спадщину за законом, чи заповітом після смерті матері не має, що підтверджується інформаційним листом в.о. державного нотаріуса Лугини О.І. від 29.09.2021 року № 58/02-14. Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно інформаційної довідки, виданої Комунальним підприємством «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради від 04.08.2021 року №162, державна реєстрація права власності житлового будинку [ADDRESS] не проводилась. Просить рішенням суду визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на житловий будинок із надвірними будівлями, який знаходиться по [ADDRESS] (до прийняття законодавчих змін - Луганського) району Житомирської області, який належав його матері [PERSON] , померлій [INFO] . Одночасно просив звільнити його від сплати судового збору на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Позивач письмово повідомив про можливість розгляду справи у його відсутність. Представник відповідача про причини неявки не повідомив, відзив на позов не подав. У зв`язку з наведеним, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наступне: Судом встановлено, що [INFO] у віці 79 років в с.Леонівка, Лугинського району, Житомирської області померла [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим 05.02.2021 року. З довідки Кремненського старостинського округу Лугинської селищної ради Коростенського району Житомирської області №532 від 25.03.2021 року слідує, що [PERSON] на день смерті, тобто станом на [INFO] була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею були зареєстровані та проживали: син [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , онука [PERSON] , [INFO] . Вказаний будинок належав [PERSON] згідно запису № 02-0016 в погосподарській книзі №10 за 2016-2023 роки, рік побудови 1966 (довідка Кремненського старостинського округу Лугинської селищної ради Коростенського району Житомирської області №531 від 25.03.2021 року ). За життя [PERSON] склала заповіт, який був посвідчений секретарем Кремненської сільської ради від 20.10.2009 року та зареєстрований в реєстрі за № 30. Згідно змісту заповіту [PERSON] вказала спадкоємцем всього належного їй майна свого сина [PERSON] . Відомості про те, що вказаний заповіт було змінено або скасовано в справі відсутні. Факт родинних відносин між позивачем та його спадкодавцем підтверджується наявними в справі документами, зокрема, свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 10.03.1965 року. Частиною 1 ст. 1268, ч.1 ст.1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно вимог частини 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Отже, на підставі ч.3 ст.1268 ЦК України [PERSON] вважається таким, що прийняв спадщину після смерті своєї матері [PERSON] . Інший син [PERSON] , який на день смерті був зареєстрований та проживав з [PERSON] , у встановлений законом строк відмовився від прийняття спадщину, подавши у шестимісячний строк відповідну заяву до органів нотаріату, що слідує з листа в.о.державного нотаріуса Лугинської державної нотаріальної контори №58/02-14 від 29.09.2021 року. [PERSON] в наданій на адресу суду заяві зазначив, що не претендує на спадщину після смерті смерті [PERSON] , яку остання заповіла його брату [PERSON] . 29.09.2021 року [PERSON] звернувся до Лугинської державної нотаріальної контори із заявою щодо оформлення спадкових прав після смерті матері, в тому числі на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , та отримання свідоцтва про право на спадщину на вказане майно. В.о. державного нотаріуса Лугина О.І. відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на вищевказаний житловий будинок та реєстрації права власності за [PERSON] , про що зазначив у листі №58/02-14 від 29.09.2021 року . Державна реєстрація права власності на вказаний житловий будинок станом на 29.12.2012 року не проводилась. Згідно технічного паспорту, виготовленого ФОП [PERSON] , інвентаризація будинку проводилась ФОП [PERSON] 22.07.2021 року. На час розгляду справи можливість державної реєстрації втрачена. З роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, викладених у Інформаційному листі від 16.05.2013 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" слідує, що державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року №7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року №449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1). Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Враховуючи те, що позивачем надано суду копію листа нотаріуса, яким відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом і надано роз`яснення щодо підстав відмови, чим позивач підтвердив неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину в органах нотаріату, тому позов підлягає задоволенню. Розподіл судових витрат у справі підлягає вирішенню в порядку ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved