Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними господарськими будівлями, що розташовані в [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер його батько - [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] . Після його смерті відкрилась спадщина, що складалася з житлового будинку з надвірними будівлями в [ADDRESS] . Згідно рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 15.08.2018 року у справі 556/774/18 за ним визнано право власності на 1/2 частину цього будинку з надвірними господарськими будівлями в порядку спадкування. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав №341845682 від 07.08.2023 року позивач [PERSON] зареєстрував право власності на свою частину. Відповідачем у тій справі була його сестра [PERSON] . Рішення суду було заочне. До цього часу сестра не оформила право власності на свою частину будинку, не проживає у ньому та не бажає оформляти своє право власності. Фактично, після смерті батька він відкрито і добросовісно користуюся спірним житловим будинком та земельною ділянкою під ним вже 16 років. В даний час підтвердити право власності інакше, ніж в судовому порядку, позивач не може. Вказаний позов надійшов до Володимирецького районного суду 19.10.2023. 26.10.2023 у даній справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. В судове засідання позивач подав заяву в якій підтримав позовні вимоги, просив розглянути справу без його участі. Відповідач [PERSON] надала письмову заяву, в якій повністю визнала позов та клопотала про розгляд справи без її участі. Суд, дослідивши та оцінивши докази у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні письмовими доказами достовірно доведено, що позивач з 2006 року безперешкодно, відкрито та добросовісно володів та користувався житловим будинком [ADDRESS] . Так, [PERSON] зареєстрований у вказаному будинку з 19.06.1996, що підтверджується паспортом позивача серії [NUMBER] . Згідно даних будинкової книги відповідачка не була знята з реєстраційного обліку з 08.02.2006 року. Згідно з протоколом №896150, 15.01.2008 року позивач був замовником перевірки ізоляції електрообладнання по спірному будинку. Крім того, судом встановлено, що відповідачка [PERSON] відмовляється від спадкового майна після смерті батька [PERSON] , що підтверджується її заявою від 14.08.2023, яка засвідчена керуючою справами Виконавчого комітету Висоцької сільської ради Сарненського району Рівненської області Дячок З.О.. Частинами 1, 4 ст.344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Таким чином, зі змісту вказаної норми вбачається, що задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст.344 ЦК України можливе лише за наявності таких умов: по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків. По-четверте, необхідною умовою є відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. При цьому, володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Позивачем доведено наявність всіх вказаних умов, що є підставою для задоволення позову. Як вже зазначалось, сторони визнали відкритий та безперервний характер володіння будинком, оскільки позивач проживав в цьому будинку постійно, з 2006 року, і про дану обставину було відомо як відповідачу, так і стороннім особам. Позивач продовжує володіти житловим будинком і на час судового розгляду справи. При цьому суд констатує, що [PERSON] ставиться до житлового будинку, як до свого власного - безперешкодно володіє ним, утримує, здійснює капітальний та поточний ремонт будівлі. Ці обставини підтверджуються, оглянутими в судовому засіданні письмовими доказами. Також підтверджено і безтитульність володіння [PERSON] частини житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] У відповідності до ст.1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" №2482-ХП від 19.06.1992 року, приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), квартир у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Як вбачається зі ст..ст.5,8 цього ж Закону, право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках), при цьому квартира (будинок) передається у спільну часткову чи в спільну сумісну власність. Крім того, суд приймає до уваги ту обставину, що позов [PERSON] визнано відповідачем, і це визнання не суперечить вимогам закону, не порушує прав та інтересів інших осіб. Як вбачається зі ст.205 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Прийняття такого рішення можливе і у підготовчому судовому засіданні, у відповідності до положень ч.3 ст.200 ЦПК України. З урахуванням сукупності вказаних обставин, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] , який в 2006 році добросовісно заволодів нерухомим майном - частиною житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] - і продовжує відкрито та безперервно володіти цим нерухомим майном протягом 16 років, набув права власності на це майно, у зв`язку з чим його позов підлягає задоволенню. Питання про повернення сплаченого при подачі позовної заяви судового збору позивач не ставлять. Враховуючи викладене,

Outcome: approved