Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-22 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою та просила суд стягнути з [PERSON] на користь її користь борг у розмірі 182 800 (сто вісімдесят дві тисячі вісімсот) гривень за розпискою від 21.02.2018 року. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що 21.02.2018 р. - [PERSON] було написано розписку про те, що остання взяла у [PERSON] грошові кошти у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) доларів США. У перерахунку на національну валюту - гривню, розмір суми грошових коштів, переданих від [PERSON] на момент подання даного відзиву становить 182 800 (сто вісімдесят дві тисячі вісімсот) гривень (за офіційним курсом гривні щодо іноземних валют, встановленим НБУ). Дані грошові кошти були отримані [PERSON] в доларах США для особистих потреб без відсотків, російською мовою та власноруч підписана останньою. На момент подання даної позовної заяви - оригінал розписки знаходиться у позивачки, що свідчить про неповернення боргу та невиконання зобов`язань. З метою досудового врегулювання спору 08.03.2023 р. - [PERSON] до [PERSON] було направлено вимогу щодо повернення коштів, передбачених розпискою від 21.02.2018 р. Боржником дану вимогу було отримано, однак жодної відповіді на адресу позивача - не надходило, кошти повернено не було. В результаті чого [PERSON] звернулась до суду. Ухвалою суду від 07 квітня 2023 року по справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін по справі. 05 травня 2023 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву. Сторона відповідача вказує на недотримання досудового врегулювання спору у зв`язку із наданням до вимоги тільки витягу з договору про надання правової допомоги, укладеної між [PERSON] та адвоката Врони А.В. Також Відповідач у своєму відзиві стверджує, що розписка, надана Позивачем до суду не міститься слова «борг», а отже не може свідчити про надання Відповідачу вказаних коштів на умовах їх подальшого повернення за складеною розпискою. Відповідач вказує на ті обставини, що [PERSON] сприймала [PERSON] виключно як голову СФГ «Колос» і жодним чином не мала з останньою будь яких правовідношень як з фізичною особою. Окрім того, сторона Відповідача вказує на те, що розписка від 21.02.2018 року була складена щодо отримання котів «в рахунок погашення боргу». Також сторона відповідача просить суд застосувати строк позовної давності до вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів у сумі 182 800 грн. 10.05.2023 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій сторона позивача зазначає, що відсутність у витягу з договору про надання правової допомоги зазначення щодо представлення інтересів перед фізичними особами не може свідчити про недонесення до Відповідача інформації, викладеної у вимозі. У вимозі, наданої до позовної заяви чітко зазначено прохання щодо повернення коштів, вказано про бажання врегулювати дане питання у позасудовому порядку, однак, Відповідач після отримання даної вимоги жодним чином не спробувала поспілкуватись з Позивачем з приводу вказаних коштів, взятих у [PERSON] [PERSON] , або хоча б відповісти на отриману вимогу. Також позивачем на спростування позиції сторони відповідача про те, що розписка, надана Позивачем до суду не міститься слова «борг» зазначається, що представник Відповідача також не зазначає з якою метою було складено вказану розписку на отримання коштів. Так, представник відповідача лише опосередковано згадує про наявність договорів оренди землі та необхідність сплати коштів за оренду земельних ділянок. Однак, такі опосередковані факти не можуть стверджувати про складення між сторонами розписки з метою одержання коштів саме за оренду земельних ділянок. Таким чином, уникнення Відповідачем пояснень та надання доказів своїх тверджень з приводу мети укладення розписки, що є предметом позову, може свідчити про небажання Відповідача визнати факт одержання вказаних коштів у борг з метою їх повернення, оскільки доказів на підтвердження протилежного сторона Відповідача не надає. Окрім того, у відповіді на відзив представник позивача зазначає, що відповідно до змісту розписки від 21.02.2018 р. даний документ було написано від імені [PERSON] саме по відношенню до [PERSON] , без зазначення того, що вона є головою СФГ «Колос», або без укладення розписки відносно СФГ «Колос», тобто розписка була написана саме у відношенні [PERSON] як фізичної особи, тому посилання представника Відповідача на відсутність правовідношень між [PERSON] та [PERSON] як фізичних осіб є безпідставними та такими, що не доведені належними та допустимими доказами. [PERSON] було складено розписку від 21.02.2018 року та від 19.02.2019 року. Однак, дані розписки жодним чином не пов`язані та не мають спільного предмету. Дані обставини вбачаються навіть у різниці змісту вказаних розписок. Так, у розписці від 19.02.2019 року дійсно наявний текст « в рахунок погашення боргу», у той час як розписка від 21.02.2019 року такої інформації не міститься, відповідно до чого, у сторони Відповідача відсутні належні підтвердження того, що вказана розписка від 21.02.201 року була складена [PERSON] на предмет отримання коштів від [PERSON] в рахунок погашення боргу останньою, оскільки дане твердження не відповідає фактичним обставинам. Таким чином, вказана представником Відповідача розписка від 19.02.2019 року жодним чином не відноситься до предмету спору та не несе у собі будь яких доказів на підтвердження позиції Відповідача, з огляду на що, документи у справах № 499/128/23 та № 499/129/23, що були надані у відзиві на позовну заяву не заслуговують на увагу та не відносяться до предмету доказування за даною справою. У судове засіданні представник позивача та позивач не з`явились, надали письмово клопотання про розгляд справи у їх відсутність та наполягали на задоволені позову. Відповідачка та її представник у судове засідання з`явилася, клопотали розглянути справу у їх відсутність та просили відмовити у задоволенні позову. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, заслухавши сторін по справі, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Фактичні обставини, встановлені судом. 21.02.2018 р. [PERSON] було написано розписку про те, що остання взяла у [PERSON] грошові кошти у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) доларів США. Суд констатує той факт, що про недійсність даної розписки відповідачка не заявляла, про написання її під примусом не повідомляла, доказів її недійсності не надавала. У перерахунку на національну валюту гривню, розмір суми грошових коштів, переданих від [PERSON] на момент подання становить 182 800 (сто вісімдесят дві тисячі вісімсот) гривень (за офіційним курсом гривні щодо іноземних валют, встановленим НБУ). Твердження відповідача про те, що розписка, надана позивачкою до суду не містить слова «борг», а отже не може свідчити про надання відповідачу вказаних коштів на умовах їх подальшого повернення за складеною розпискою, суд не може брати до уваги, оскільки представник відповідача не зазначає з якою метою було складено вказану розписку на отримання коштів. Представник відповідача лише опосередковано згадує про наявність договорів оренди землі та необхідність сплати коштів за оренду земельних ділянок. Однак, такі опосередковані факти не можуть стверджувати про складення між сторонами розписки з метою одержання коштів саме за оренду земельних ділянок. Таким чином суд приходить до висновку про те, що уникнення відповідачем пояснень та надання доказів своїх тверджень з приводу мети укладення розписки, що є предметом позову, може свідчити про небажання відповідача визнати факт одержання вказаних коштів у борг з метою їх повернення, оскільки доказів на підтвердження протилежного сторона відповідача не надає. Дані грошові кошти були отримані [PERSON] в доларах США для особистих потреб без відсотків, російською мовою та власноруч підписана останньою. Отже суд долучену до матеріалів справи розписку розцінює як належний та допустимий доказ, що підтверджує боргові правовідносини між сторонами. На момент подання позовної заяви оригінал розписки знаходився у кредитора [PERSON] , що свідчить про неповернення боргу та невиконання зобов`язань. В свою чергу відповідачка по справі заперечує той факт, що між нею та позивачем виникли боргові зобов`язання та ці правовідносини носять інших правовий характер. Проте суд відзначає, що прямих, належних та допустимих доказів, які підтверджують причинно слідчий зв`язок цієї обставини відповідачкою суду не надано. Отже посилання про відсутність правової природи боргового зобов`язання за розпискою у цих правовідносинах не знайшло свого підтвердження. Окрім того, судом було допитано в судовому засіданні позивача та відповідача щодо обставин справи. В судовому засіданні позивач наголошував на тому, що грошові кошти у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) доларів США вона надавала відповідачу для особистих потреб, а саме для лікування чоловіка [PERSON] , адже остання не мала на той момент змоги оплатити лікування. Відповідачка в судовому засіданні повідомила суду, що грошові кошти, які надала їй позивачка були отриманні «в рахунок погашення боргу». Відповідачка сприймала [PERSON] виключно як голову СФГ «Колос» і жодним чином не мала з останньою будь яких правовідношень, як з фізичною особою, однак факт отримання коштів [PERSON] підтвердила. З огляду на вищевикладене, суд не може брати до уваги пояснення Відповідачки, оскільки сторона відповідача не надала жодного доказу на підтвердження своїх пояснень про те, що вона не мала з [PERSON] будь-яких правовідношень, як з фізичною особою, таких як наприклад трудова книжка, тощо. Відповідно до змісту розписки від 21.02.2018 р. - даний документ було написано від імені [PERSON] саме по відношенню до [PERSON] , без зазначення того, що вона є головою СФГ «Колос», або без укладення розписки відносно СФГ «Колос», тобто розписка була написана саме у відношенні [PERSON] як фізичної особи, тому посилання представника відповідача на відсутність правовідношень між [PERSON] та [PERSON] як фізичних осіб є безпідставними та такими, що не доведені належними та допустимими доказами. Зі змісту розписки від 21.02.2018 року вбачається факт отримання [PERSON] грошових коштів у розмірі 5 000 доларів США у повному розмірі, з огляду на що дана розписка відповідає вимогам чинного цивільного законодавства та є договором позики. Суд також бере до уваги доводи позивача про те, що з метою досудового врегулювання спору, 08.03.2023 р. - [PERSON] до [PERSON] було направлено вимогу щодо повернення коштів, передбачених розпискою від 21.02.2018 р. Боржником дану вимогу було отримано, однак жодної відповіді на адресу Позивача не надходило, кошти повернено не було. Крім того задоволенню не підлягає вимога сторони відповідача про застосування строку позовної давності, так як вона необґрунтована. Отже позивачем є доведеною та обставина, що нею передані відповідачці грошові кошти, оскільки нею наданий прямий належний та допустимий доказ цієї обставини а саме оригінал розписки. В свою чергу відповідачка хоч і заперечує що отримувала кошти від позивачки саме в борг, проте прямих та належних доказів своїх заперечень та посилань суду не надала. Суд застосовуючи норми матеріального права виходить з такого. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. В силу ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі N 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 611 ЦК України передбачено, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і сплата неустойки. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання-ч.1 ст.625 ЦК України. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 25.04.2012 року у справі № 6-24ц12, наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку». Постановою Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. 26 квітня 2022 року Верховний суд в рамках справи № 753/1349/20 (провадження № 61-14052св21) зробив висновок, що розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує не тільки факт укладення договору позики та зміст його умов, але й факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому, факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника з обов`язком повернення. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права, а ЄСПЛ притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпції факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» №39598/03 від 21 липня 2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v.the UnitedKingdom), п.161, Series A заява № 25). Отже суд вважає доведеною ту обставину, що у відповідачки [PERSON] наявне грошове зобов`язання перед позивачкою [PERSON] , згідно боргової розписки. Суд, приходить до висновку що позовні вимоги в частині боргу в сумі 182 800 грн є обґрунтовані та підлягають задоволенню. Згідно положень ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України). Постановою Пленуму ВС України №2 від 12.06.2009 "Про застосування норм процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Аналіз перевірених і оцінених у судовому засіданні доказів в підтвердження позовних вимог та їх заперечень переконує суд, що позивачем надано належні та допустимі докази в частині позовних вимог, в силу вимог ст.ст. 76 - 81 ЦПК України, на підтвердження своїх обґрунтувань та посилань на обставини і підлягає судовому захисту шляхом стягнення з відповідача частини боргу. В свою чергу відповідачем частково доведено свої заперечення щодо сплати частини заборгованості. До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог: - \~ \~ \~ \~судовий збір у сумі 1828,00 грн. (задоволено 100% від заявленої суми). На підставі викладеного та

Outcome: approved