Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача [PERSON] , де просить визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона та відповідач перебували у шлюбі, зареєстрованому 01 лютого 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Жовтоводського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, про що було складено актовий запис №17. Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2019 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. 08 квітня 2022 року вона уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». У той же час, позивачка наголошує на тому, що у період її перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, 09 березня 2017 року нею за особисті грошові кошти в сумі 49500,00 гривень, взяті в борг під розписку у [PERSON] , було придбано помешкання за адресою: [ADDRESS] . Також, за твердженням позивачки, вже після розірвання шлюбу з відповідачем, 19 травня 2019 року нею було повернутий [PERSON] борг в розмірі 49500,00 гривень, про що остання зазначила в борговій розписці. Одночасно позивачка вказує на те, що відповідачем кошти як для придбання квартири, так і для повернення боргу [PERSON] не надавались. Таким чином, позивачка вважає, що спірна квартира, хоч і набута в період перебування у шлюбі, проте не в результаті спільної її та відповідача праці та не за спільні грошові кошти, а тому не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому позивачка зазначає, що на придбання та переоформлення квартири за адресою: [ADDRESS] , нею були витрачені особисті кошти. Джерелом походження коштів, за які було придбано квартиру є її власні кошти, які отриманні під розписку і які з часом нею самостійно повернуті, а тому дане нерухоме майно є її особистою приватною власністю. Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2023 року у справі відкрито провадження та призначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. Позивач та відповідач, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилися. При цьому позивачка подала заяву про підтримання позовних вимог у повному обсязі. Повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні ним правовідносини. Так, сторони по справі перебували у шлюбі, зареєстрованому 01 лютого 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Жовтоводського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, про що було складено актовий запис №17. Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2019 року шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано (а.с. 11-12). 08 квітня 2022 року позивачка уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 13) Також судом встановлено, що у період перебування сторін у шлюбі, згідно договору купівлі-продажу квартири від 09 березня 2017 року, що посвідчений приватним нотаріусом Жовтоводського міського нотаріального округу Дніпропетровської області та зареєстрований в реєстрі за №508, позивачкою за грошові кошти в розмірі 49500,00 гривень придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9, 10). Згідно долученої\~до матеріалів\~справи боргової\~розписки від\~01.03.2017\~року,\~грошові кошти\~на придбання\~вищевказаної квартири\~в розмірі\~49500,00\~гривень взяті позивачкою в борг у [PERSON] , [INFO] . Крім того, на зворотній стороні розписки стоїть підпис [PERSON] , датований 19 травня 2019 року, про те, що позивачкою повернуто борг в сумі 49500,00 гривень (а.с. 8). За змістом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В ч. 3 ст. 368 ЦК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс 17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17. Підпунктами 23-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Положеннями статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа №6-399-цс17). Із наданої позивачкою боргової розписки від 01.03.2017 року, судом безспірно встановлено, що позивачка придбала квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , за особисті кошти в розмірі 49500,00 гривень, які вона взяла в борг у [PERSON] . Крім того, із цієї ж розписки судом встанволено, що позивачка самостійно повернула всю суму боргу. Таким чином, суд вважає, що позивачкою належними та допустимими доказами спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на квартиру, набуту нею в період шлюбу з відповідачем. Враховуючи викладене, оскільки квартира за адресою: [ADDRESS] , придбана за особисті кошти позивачки, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. В силу вимог статті 141 ЦПК України, сплачена сума судового збору у розмірі 1073,60 гривень підлягає стягненню із відповідача на користь позивачки.

Outcome: approved