Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-16 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] - такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком розташованим за адресою: [ADDRESS] . Зняти з реєстрації за місцем проживання [PERSON] , та гр. [PERSON] , які зареєстровані у вказаному житловому будинку. Свої вимоги мотивує тим, що 15 червня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» правонаступником якого за всіма правами та обов`язками є АТ «Райффайзен Банк», та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 014/80054/82/76748, згідно умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 128 010 доларів США строком до 15.07.2017 року, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 13,75 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені Кредитним договором. В забезпечення належного виконання умов Кредитного договору, 16.06.2007 року між Банком та громадянином України [PERSON] було укладено договір іпотеки, згідно умов якого виконання зобов`язань за Кредитним договором забезпечено нерухомим майном, а саме: житловий будинок та земельна ділянка, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що належать Іпотекодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок, яке видане Виконкомом Виликодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області 31.03.2006 року. Проте, всупереч вимогам Кредитного договору позичальник не виконав взяті на себе договірні зобов`язання, а саме: не здійснював щомісячно погашення кредитної заборгованості згідно Графіку погашення кредиту та відсотків за кредитом, у зв`язку з чим, Банк був змушений звернутися до Біляївського районного суду Одеської області із позовною заявою про стягнення з [PERSON] та [PERSON] кредитної заборгованості. Рішенням від 25.07.2012 року по справі № 1506/153/2012 позовні вимоги Банку задоволено в повному обсязі. В процесі виконання рішення суду Банку стало відомо, що в іпотечному житловому будинку за адресою: [ADDRESS] окрім інших, зареєстровані неповнолітні: [PERSON] з 19.04.2016 року, та [PERSON] з 01.03.2021 року. Отже, реєстрація неповнолітніх відповідачів в іпотечному житловому будинку порушує права АТ «Райффайзен Банк» іпотекодержателя та перешкоджає задоволенню майнових вимог за Кредитним договором № 014/80054/82/76748 від 15.06.2007 року.У зв`язку з викладеним представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом. До судового засідання представник позивача не з`явився, але надав до суду заяву, згідно якої просив розглянути справу у його відсутність, на позові наполягав та просив його задовольнити (а.с. 243). Представник відповідача [PERSON] , який діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] до судового засідання не з`явилися, але надала заяву, згідно якої просила провести судове засідання без участі представника, та врахувати, що визнання неповнолітніх осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, з подальшим зняттям з реєстрації місця проживання, є порушення їх немайнових прав та положень ЗУ «Про охорону дитинства», з урахуванням того, що неповнолітні особи зареєстровані та постійно проживають від народження у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] (а.с. 256). Відповідачі [PERSON] , неповнолітні [PERSON] , [PERSON] та третя особа до судового засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, про причини не явки суд не повідомили. Представник Служби у справах дітей Великодальницької сільської ради до судового засідання не з`явився, але до суду надала лист, відповідно до якого просила провести засідання у її відсутність, позовні вимоги не підтримала в частині зняття з реєстрації за місцем проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані у житловому будинку розташованому за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із тим, що в даній частині вбачається порушення майнових прав малолітніх (а.с. 232). Судом, на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов наступного висновку. Як встановлено у судовому засіданні, 15 червня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» правонаступником якого за всіма правами та обов`язками є АТ «Райффайзен Банк», та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 014/80054/82/76748, згідно умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 128 010 доларів США 00 центів (Сто двадцять вісім тисяч десять доларів СІЛА 00 центів) строком до 15.07.2017 року, а Позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 13,75 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені Кредитним договором (а.с. 5-7). В забезпечення належного виконання умов кредитного договору, 16.06.2007 року між Банком та [PERSON] було укладено Договір іпотеки, згідно умов якого виконання зобов`язань за Кредитним договором забезпечено нерухомим майном, а саме: житловий будинок та земельна ділянка, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що належать Іпотекодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок, яке видане Виконкомом Виликодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області 31.03.2006 року та зареєстроване КП «одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 11.04.2006 року номер запису 465 в книзі 109-Ж-76, реєстраційний номер 14431331 (а.с. 10-13). Представник позивача звернувся до Біляївського районного суду Одеської області із позовною заявою про стягнення з [PERSON] та [PERSON] кредитної заборгованості. Рішенням суду від 25.07.2012 року по справі № 1506/153/2012 позовні вимоги Банку задоволено в повному обсязі, що ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14.11.2012 року, залишено без змін (а.с. 14-17). На підставі ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися розпоряджатися своєю власністю. Згідно положень ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за свою волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.4 ст.9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За положеннями ч.1 ст. 71, ст.72 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом 6 місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад установлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку поважності причин не проживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Відповідно до ст.107 ЖК України наймач житлового приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше житлове приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму не розривається, а член сім`ї, який вибув, утрачає право користування цим приміщенням з дня вибуття. Частинами 1, 2 та 3 ст. 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлено в законі. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом ч.2 ст.18 ЗУ «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Неповнолітні відповідачі не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому з урахуванням того, що неповнолітні відповідачі зареєстровані та постійно проживають від народження у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , не може бути підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітні [PERSON] , [PERSON] набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. Неповнолітні [PERSON] , [PERSON] іншого житла, ніж спірна житловий будинок, не мають. Представник служби у справах дітей Великодальницької сільської ради надав до суду лист, що позовні вимоги не підтримують в частині зняття з реєстрації за місцем проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані у житловому будинку розташованому за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із тим, що в даній частині вбачається порушення майнових прав малолітніх. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Україною 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 27 Конвенції закріплено, що Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Аналізуючи всі докази в їх сукупності, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин даної справи,

Outcome: dismissed