Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-10 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] діючи в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування своїх позовних вимог представник позивача зазначив, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір позики №0051220-1 від 05.12.2020р. Відповідно до п. 1 Договору позики Позикодавець передав у власність Позичальнику, а Позичальник прийняв у власність від Позикодавця грошові кошти в сумі 95095 гривень що за курсом в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (1 долар США = 28.60 грн.) на день укладення даного Договору було еквівалентно 3325 доларів США. Про що відповідачем власноруч було складено розписку від 05.12.2020 року, копія якої долучається до позовної заяви. 05.06.2022 року, сторонами було укладено додаткову угоду до Договору позики, якою було внесено зміни до п. 1,5,6.1 Договору позики, змінивши суму позики (з 95095 на 187761,42 грн.), що за курсом в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (1 долар США = 35.65 грн.) на день укладення Додаткової угоди до Договору позики еквівалентно 5266 доларів США 00 центів) та було продовжено строк виконання боргового зобов`язання до 05.12.2022 року. Про що відповідачем було власноруч складено розписку від 05.06.2022 р. (копія додається). Сторони погодили, що загальна сума в гривнях, яка підлягатиме поверненню у строки та в порядку передбаченому цим Договором буде відповідати еквіваленту 5266 доларів США 00 центів за курсом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на дату здійснення платежу п.1 Договору позики). З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань між сторонами був також укладений договір застави транспортного засобу, копія якого додається. Окрім того, п.5 Договору позики сторонами був погоджений графік повернення позичальником грошових коштів, відповідно до якого позичальник зобов`язався сплачувати борг частинами. Однак, всупереч погодженому графіку повернення грошових коштів, відповідачем не було сплачено жодної частини боргу, тому він звернувся до суду з даним позовом. У встановлений судом строк відповідач по справі не надав відзив на позовну заяву. Проте в ході судового розгляду справи представник відповідача позовні вимоги визнав часткового, а саме щодо факту укладення договору позики не заперечував, та посилався на ту обставину, що частину боргу його довіритель повернув, на підтвердження чого надав копії виписки по рахунку. В судове засідання сторони не з`явились, надали письмові заяви про розгляд справи у їх відсутність. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, заслухавши сторін по справі, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Фактичні обставини, встановлені судом. Між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір позики №0051220-1 від 05.12.2020 р., що підтверджується його копією. Відповідно до п. 1 Договору позики Позикодавець передав у власність Позичальнику, а Позичальник прийняв у власність від Позикодавця грошові кошти в сумі 95095 гривень що за курсом в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (1 долар США = 28.60 грн.) на день укладення даного Договору було еквівалентно 3325 доларів США. Про що відповідачем власноруч було складено розписку від 05.12.2020 року, копія якої долучається до позовної заяви. 05.06.2022 року, сторонами було укладено додаткову угоду до Договору позики, якою було внесено зміни до п. 1,5,6.1 Договору позики, змінивши суму позики (з 95095 на 187761,42 грн.), що за курсом в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (1 долар США = 35.65 грн.) на день укладення Додаткової угоди до Договору позики еквівалентно 5266 доларів США 00 центів) та було продовжено строк виконання боргового зобов`язання до 05.12.2022 року. Про що відповідачем було власноруч складено розписку від 05.06.2022 р. (копія додається). Сторони погодили, що загальна сума в гривнях, яка підлягатиме поверненню у строки та в порядку передбаченому цим Договором буде відповідати еквіваленту 5266 доларів США 00 центів за курсом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на дату здійснення платежу п.1 Договору позики). З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань між сторонами був також укладений договір застави транспортного засобу (далі - Договір застави), копія якого додається. Окрім того, п.5 Договору позики сторонами був погоджений графік повернення позичальником грошових коштів, відповідно до якого позичальник зобов`язався сплачувати борг частинами. Суд констатує той факт, що про недійсність даних договорів відповідач не заявляв, про написання розписок під примусом не повідомляв, доказів їх недійсності не надавала та в судовому засіданні представником відповідача цей факт не заперечувався та визнаний іпідтверджений. Отже суд, долучені до матеріалів справи копії договорів позики, розцінює їх як належний та допустимий доказ та підтвердження виникнення між позивачем та відповідачем правовідносин. В свою чергу відповідач через свого представника по справі, заперечує суму заборгованості, яку просить стягнути позивач та просить суд долучити докази, сплати коштів за договором позики від 05.12.2020 року. В якості наданих представником відповідача доказів судом досліджено копію розписки від 08.11.2022 року надану [PERSON] про отримання від [PERSON] суму у розмірі 200 (двісті) доларів США 00 центів за договором позики № О051220-1; скріншоти листування з фото таблицями; копія інформації про рух коштів за період з 06.07.2022 по 07.07.2022; копію інформації про рух коштів за період з 08.08.2022 року по 08.08.2022 року; копію інформації про рух коштів за період з 10.10.2022 року по 10.10.2022 року. Представник позивача заперечував щодо визнання оплати сум через те, що виписки банку та квитанції про оплату не містять даних про призначення платежів та отримувача грошових коштів. Інших доказів на підтвердження оплати заборгованості відповідачем суду не надано, про їх наявність суду не повідомлено та про їх витребування не заявлялось. Із наданих суду представником відповідача доказів суд бере до уваги лише розписку надано позивачем та підписану особисто, якою прямо та без сумнівів підтверджується частина оплати суми боргу у розмірі 200 доларів США. Про недійсність цієї розписки позивач не заявляв, її доказове значення у справі не спростував, тому суд вважає дану розписку надану позивачем відповідачу належним та допустимим доказом. Стосовно інших доказів наданих представником відповідача, то суд погоджується з посиланнями представника позивача та вважає їх неналежними та недопустимими доказами у справі. Суд відзначає, що дані фотокопії скріншотів з фототаблицями про перерахування коштів, довідки про рух коштів не є прямими, належними та допустимими доказами, які підтверджують причинно-слідчий зв`язок цих переказів та оплатою заборгованості за договором позики, що є предметом позову. З наданих суду виписок не можливо встановити призначення платежу, отримувача платежу а тому і підтвердити факт сплати саме грошових коштів по договору позики №О051220-1 від 05.12.2020 чи по іншому зобов`язанню не можливо. Суд, застосовуючи норма матеріального права виходив з такого Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Отже, суд вважає доведеною ту обставину, що у відповідача [PERSON] наявне грошове зобов`язання перед позивачем [PERSON] , згідно договорів позики. Проте, всупереч домовленості, відповідачем не було виконано зобов`язання в повному обсязі щодо повернення суми боргу в строки визначені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк ( термін). Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно з ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Аналогічна позиція викладена в Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-бЗцсІЗ, а саме: «Ухвалюючи рішення від 14 вересня 2011 року у справі № 6-2517св10 про часткове задоволення позову про стягнення боргу, суд касаційної інстанції застосував до спірних правовідносин статті 1046, 1047 ЦК України та виходив із того, що розписка є саме підтвердженням укладення договору, а останній є укладеним з моменту передачі грошей, і що висновки суду першої інстанції стосовно відсутності доказів на підтвердження укладення договору суперечать положенням статті 1047 ЦК України, оскільки розписка сама по собі є підтвердженням передачі грошей та укладення договору позики.». За результатом розгляду цивільної справи про стягнення боргу за договором позики, Верховним Судом України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року було зроблено правовий висновок про те, що: «Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.» Положення абзацу І, ч. 1 ст. 1049 ЦК України визначає, що Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З боргової розписки від 05.06.2022 року вбачається, що відповідач зобов`язався повернути борг у розмірі 187761,42 грн., що за курсом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (1 долар США = 35.65 грн.) на день укладення зазначеного правочину було еквівалентно 5266 доларів США 00 центів, з даного слідує, що відповідач визнав себе боржником в розумінні ст. 509 ЦК України. Про те як було встановлено судом відповідач частково виконав зобов`язання щодо повернення боргу. Узагальнивши, судом встановлено, що є підтвердженою сума погашення часткової заборгованості [PERSON] перед [PERSON] у розмірі 200 доларів США грн, що еквівалентно по курсу станом на день складання позовної заяви 7530 гривень. Тому враховуючи позовні вимоги, в яких сума основного грошового зобов`язання, яка підлягає стягненню з відповідача станом на дату підготовки позовної заяви складає - 198 264,90 грн. (5266$*37.65 (згідно курсу АТ КБ «ПРИВАТБАНК»: 1$=37,65). Та суму доведеної погашеної заборгованості відповідачем у розмірі 7530,00 гривень до стягнення підлягає 190734,90 гривень. Предметом зазначеної боргової розписки та Договору позики є грошові кошти визначені національною валютою «гривня» із зазначенням еквіваленту в іноземній валюті - долар США, станом на день виконання боргового зобов`язання. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України на день здійснення такого платежу. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як^. засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Суд, приходить до висновку що позовні вимоги в частині боргу в сумі 190734,90 є обґрунтовані та підлягають задоволенню, стороною позивача було доведено, що відповідач порушив зобов`язання та не виконав їх в повному обсязі. При вирішенні даного спору суд враховує позиції ЄСПЛ щодо аргументації судових рішень, закріплені, зокрема в п.42 рішення "Бендерський проти України" від 15.11.2007, в якому наголошується, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають достатньою мірою висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись, виходячи з обставин кожної справи (рішення "Руїз Торійа проти Іспанії" від 09.12.1994). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення "Артіко проти Італії" від 13.05.1980). Право може вважатися ефективним, тільки, якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом (п.33 рішення від 21.03.2000 у справі "Дюлоранс проти Франції"; пп. 32 - 35 рішення від 07.03.2006 у справі "Донадзе проти Грузії"). Згідно положень ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України). Постановою Пленуму ВС України №2 від 12.06.2009 "Про застосування норм процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Аналіз перевірених і оцінених у судовому засіданні доказів в підтвердження позовних вимог та їх заперечень переконує суд, що позивачем надано належні та допустимі докази в частині позовних вимог, в силу вимог ст.ст. 76 - 81 ЦПК України, на підтвердження своїх обґрунтувань та посилань на обставини і підлягає судовому захисту шляхом стягнення з відповідача частини боргу. В свою чергу відповідачем частково доведено свої заперечення щодо сплати частини заборгованості. До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Стосовно судового збору слід зазначити, що відповідно до квитанції позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1982,65 гривень. Враховуючи ту обставину, що до задоволення підлягає сума заборгованості у розмірі 190734,90 гривень, тому з відповідача слід стягнути судовий збір на користь позивача пропорційно розміру задоволений позовних вимог, а саме в розмірі 1907,34 грн. Стосовно витрат на правову допомогу суд зазначає наступне. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, (ч. З ст. 137 ЦПК України). Відповідно до частин 4-6 ст.137 ЦПК України, розмір витратна оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставіст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц. Згідно пункту 25 постанови Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 зауважено, що: «Судова колегія зазначає, що КАС України (та відповідно, ЦПК України) у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.» Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі N 904/4507/18 фактично дійшла висновку про можливість існування "гонорару успіху" як форми оплати винагороди адвокату, визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як "гонорар успіху", що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини. При цьому Верховний Суд в даній постанові зазначив про те, що визначення сторонами у договорі про надання правової допомоги порядку обчислення гонорару у відсотковому відношенні до певної грошової суми, відповідає такій формі обчислення гонорару як фіксований розмір. При такому порядку обчислення гонорару фактична кількість витраченого адвокатом часу на надання послуг клієнту не має значення, а у підсумку визначається саме чітка фіксована грошова сума. 01.12.2022 року між адвокатом Жекалом І.С. та [PERSON] було укладено договір про надання правничої допомоги, відповідно до умов якого було прийняте зобов`язання надати клієнту правничу, допомогу з питань стягнення заборгованості за договорами позики в обсязі та на умовах, передбачених даним договором. Гонорар адвоката за надання правничої допомоги [PERSON] визначається додатковою угодою до договору про надання правничої допомоги (п. 3.1. Договору). Згідно додаткової угоди №14 від 01.05.2023 року до Договору про надання правничої допомоги №1 від 01.12.2022 року: «На виконання п.3.1. Договору, Сторони погодили, що гонорар адвоката за надання правничої допомоги клієнту у судовій справі про стягнення заборгованості з [PERSON] за договором позики від 05.12.2020 року, а саме: за повний супровід цивільної справи в суді першої інстанції, включаючи правовий аналіз наданих документів, підготовку позовної заяви та необхідних документів, їх оформлення та подання до суду згідно ЦПК України, участь (за потребою) у судових засіданнях під час розгляду справи (в тому числі й в режимі відеоконференції), складання процесуальних заяв та документів, тощо складає 20 відсотків від основної суми заборгованостей за вказаним договором позики, яка підлягатиме стягненню в судовому порядку тобто - 198 264,90 гривень (198 264,90 грн. / 100*20% = 39 652,98 гривень). Дана сума гонорару є остаточною та зміні не підлягає». Проте суд враховує, що даний позов підлягає частковому задоволенню, тому суд вважає за правильне стягнути витрати на правову допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме 190734,90/100*20%=38147 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі: 38147 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial