Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-17 00:00:00

[PERSON] через свого представника-адвоката Покоєвича А.О. звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Позов мотивовано тим, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О. вчинив виконавчий напис, який зареєстрований в реєстрі № 3541, про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» заборгованості за кредитним договором № 0512-2472 від 16.10.2020 року в розмірі 30 350,00 грн., позивач вважає, що спірний виконавчий напис вчинено з грубими порушеннями порядку вчинення нотаріальних дій та визнати таким, що не підлягає виконанню. Просить стягнути з відповідача безпідставно отримані кошти у розмірі 30 350,00грн., витрати на правову допомогу у розмірі 6 000грн. та судовий збір 2 147,20грн. Ухвалою від 07.06.2023 року позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків. Ухвалою від 07.07.2023 року по справі відкрите провадження. Визначено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. У відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 04 серпня 2023 року, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відзив обґрунтований тим, що відповідач при зверненні до нотаріуса з метою вчинення виконавчого напису нотаріуса, керувався саме Постановою КМУ № 1172 від 29 червня 1999р., яка надавало ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» таке право, в зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Також, враховуючи відсутність підстав для визнання виконавчого напису таким, що не підлягае виконанню, у позивача не виникає право вимоги до відповідача щодо повернення безпідставно набутих грошових коштів, які ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» набуло в примусовому порядку на підставі грошового зобов`язання (кредитного договору). Зазначає, що позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 11567,53 грн., що були нібито стягнені по ВП № 66644271. Однак, згідно листа приватного виконавця виконавчого округу Київської області Канцедала О.О. на рахунок Товариства по ВП № 66644271 були перераховані грошові кошти у розмірі 10963,54 грн., а відтак вимога про стягнення 11567,53 грн. с необгрунтована та така, що не підлягає задоволенню. Щодо безпідставності стягннення витрат на правову допомогу зазначив наступне. У даній цивільній справі не було надано до суду документів що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ). Тобто, відсутність вищезазначеної інформації (документів) є прямою підставою щодо відмови у задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу. Копія документа долучена позивачем по справі не є належним банківським документом щодо перерахування грошових кошті. Крім того, надана копія документа не завірена у встановлений законом спосіб, а відтак не має юридичної сили, що також є підставою для відмови в задоволенні даної вимоги. Зазначені витрати позивача не відповідають критеріям розумності та є явно завищеними, а відтак у разі можливого підтвердження понесених витрат та можливого задоволення позову, дані витрати підлягають зменшенню до 500 грн. (враховуючи нескладність судового процесу, малозначність справи і т.д.). 04.08.2023 року представник відповідача звернувся із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про стягнення грошових коштів за кредитним договором №0512-2472 від 16.10.2020 року. Зокрема, зустрічний позов обґрунтовується тим, що позивач (за зустрічним позовом) не погоджується з позовними вимогами, оскільки вважає, що відповідач таким чином намагається уникнути повернення кредиту за Кредитним договором № 0512-2472 від 16.10.2020р., укладеного між позивачем та відповідачем. Просить прийняти зустрічну позовну заяву, розглядати справу без участі представника, стягнути з [PERSON] заборгованість у розмірі 30 000,00грн. та судовий збір 2684грн. Ухвалою від 04.10.2023 року визначено здійснити перехід від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження. Прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС». 30.11.2023 року до суду від від представника відповідача за зустрічною позовною заявою адвоката Покоєвича А.О. надійшов відзив на зустрічну позовну заяву в якому позовні вимоги по зустрічному позову відповідачем визнаються частково з наступних підстав. Кредитний договір № 0512-2472 від 16.10.2020 року укладено строком 14 днів до 29.10.2020 року, отже строк кредитування закінчився 29.10.2020 року і відповідно до п.4 Кредитодавець втратив право нараховувати відсотки 2% за кожен день користування яка діяла протягом строку на який надавався кредит. Позивач, чітко вказує, що відсотки нараховуються у відповідності до п.3.3 та 11.1. кредитного договору. П.11.1 кредитного договору чітко вказано, що за порушення умов договору несуть відповідальність, згідно чинного законодавства. Тобто в кредитному договорі відсутні будь які пункти, які передбачають розмір нарахування відсоткової ставки понад передбачений строк кредитування, тобто після 29.10.2020 року. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, в тому числі у відповідності до позиції Верховного Суду, що викладена у Постанові Верховного Суду від 6 лютого 2019 року по справі № 175/4753/15-ц. В даному випадку можливість нарахування банком 3% річних обмежується останніми 3 роками, які передували подачі заяви про визнання кредиторських вимог. Отже, відповідачем визнається борг в розмірі: 10 000,00 гривень - тіло кредиту, 2 800,00 гривень - відсотки нараховані за період кредитування з 16.10.2020 року по 29.10.2020 року, 900,00 гривень - (10 000,00 * 3%) * 3 роки, 3% річних за останні 3 роки у відповідності до ст. 625 ЦК України. Разом: 13 700,00 гривень. Згідно, звіту про здійснення відрахувань та виплат від в/ч [NUMBER] , щодо відповідача, за період з жовтня 2021 року по лютий 2022 року з відповідача стягнуто на користь позивача - 11 567,53 гривень. Отже, залишок заборгованості відповідача перед позивачем становить: 13 700,00 гривень - 11 567,53 гривень = 2 132,47 гривень. Просить частково задовольнити зустрічну позовну заяву, стягнути на користь позивача заборгованість за прострочення виконання зобов`язання в розмірі 2 132,47грн, зменшити судові витрати стягнуті з відповідача, стягнути з відповідача понесені витрати на правову допомогу за Договором про надання правової допомоги від 14.11.2023 року в розмірі 8 500грн. 06.12.2023 року до суду від представника позивача за зустрічною позовною заявою [PERSON] надійшла відповідь на відзив [PERSON] на зустрічну позовну заяву. В обгрунтування відповіді зазначає, що фактично [PERSON] визнає вимоги зустрічної позовної заяви. Відповідно до п. 11 Договору визначено, а саме: якщо Кредитний Договір не було пролонговано відповідно до пункту 14 Кредитного договору, у випадку неповернення Суми Кредиту у строк, встановлений пунктом 2 Кредитного Договору: 11.1. Позичальник сплачує Кредитодавцю проценти за користування чужими грошовими коштами за частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України у розмірі 2% (два відсотки(-ів)) за кожен день фактичного користування відповідною частиною Суми Кредиту по дату фактичного повернення всієї Суми Кредиту включно. Річна відсоткова ставка за процентами за користування чужими грошовими коштами складає 730%. Максимальний сукупний розмір нарахованих процентів за користування грошовими коштами згідно даного пункту не може перевищувати 200% від Суми Кредиту. Враховуючи невиконання [PERSON] умов кредитного договору у строк визначеному п. 2 Договору, ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» відповідно до п. 11. 1 Договору, було здійснено нарахування заборгованості за частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України у розмірі 2% (два відсотки(-ів)) за кожен день фактичного користування відповідною частиною Суми Кредиту у розмірі 17200 грн. (розрахунок заборгованості по п.11.1 здійснювався за період з 30.10.2020 по 23.01.2021р.). Даний розрахунок заборгованості було долучено до зустрічної позовної заяви, додаток № 5, а відтак вимоги зустрічної позовної заяви ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягає повному задоволенні. Зазначає, що у відзиві щодо стягнення безпідставно набутих грошових коштів (у разі скасування виконавчого напису нотаріуса), Товариством було зазначено що згідно листа приватного виконавця виконавчого округу Київської області Канцедала О.С. на рахунок Товариства по ВП № 66644271 були перераховані грошов кошти у розмірі 10963,54 грн., а не 11567,53 грн., як зазначає [PERSON] , а відтак останнь вправі вимагати повернення коштів в межах суми, що набуло ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» відповідності до ст. 1212 ЦК України. Щодо безпідставності стягнення витрат на правову допомогу, що долучені до відзиву на зустрічну позовну заяву, слід зазначає наступне. Враховуючи, що зустрічна позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі, а відтак витрати, що долучені [PERSON] до відзиву на зустрічну позовну заяву у розмірі 8500 грн. у відповідності до ст. 141 ЦПК України не підлягають задоволенню. Крім того, зазначені витрати Позивача не відповідають критеріям розумності та є явно завищеними, а відтак у разі можливого підтвердження понесених витрат та відмови у задоволенні зустрічної позовної заяви, дані витрати підлягають зменшенню до 1000 грн. (враховуючи нескладність судового процесу, справи і т.д.). Ухвалою від 07.12.2023 року підготовче провадження закрито та призначено судовий розгляд. Витребувано від Київського державного нотаріального архіву, належним чином завірену копію матеріалів нотаріального напису на підставі яких приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимиром Олександровичем 01.06.2021 року був зроблений виконавчий напис № 3541, за яким було відкрито виконавче провадження № 66644271. Позивач, представник позивача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» просив розглядати справу без його участі. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович до судового засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Вирішуючи питання про законність та обґрунтованість первісного позову у цій справі, суд виходить з такого. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. 01.06.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. вчинено виконавчий напис, який зареєстрований в реєстрі № 3541, про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Кредит Фінанс" заборгованості за кредитним договором № 0512-2472 від 16.10.2020 року в розмірі 30 350,00 грн. Приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Канцедалом О.О. 28.08.2021 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 66644271, на підставі виконавчого напису № 3541 виданого 01.06.2021 року. Про наявність вказаного напису нотаріуса та виконавчих дій, заявнику стало відомо з Єдиного реєстру боржників. Сторона позивача вважає вказаний виконавчий напис незаконним та таким, що не підлягає виконанню, оскільки він був вчинений з з грубими порушеннями порядку вчинення нотаріальних дій. Відповідно до ст.87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Згідно ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. З урахуванням приписів ст.ст.15,16,18 ЦК України, ст.ст. 50,87,88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотнього. Так, в постанові ВП ВС від 15.01.2020 року по справі №305/2082/14-ц сформовано висновок про те, що сам факт звернення позивача до суду не є підставою для визнання заборгованості спірною, позаяк спірність заборгованості з урахуванням положень чинного законодавства визначається не за суб`єктивним ставленням кредитора чи боржника до неї, а за об`єктивним закріпленням такого виду заборгованості у Переліку документів. Таким чином, боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Главою 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, передбачено порядок вчинення виконавчих написів (далі по тексту - Порядок). Згідно п. 1.1 даної Глави Порядку для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Відповідно до п. 1.2. Порядку перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 3.1 вказаної Глави Порядку нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Відповідно до п. 3.2 Порядку безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Поряд з цим, у п. 3.5 Порядку встановлено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Тобто, вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Таке вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. При цьому, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року за №1172. З моменту прийняття цієї постанови і до 10.12.2014 року була чинною редакція Переліку, згідно якої стягнення кредитної заборгованості на підставі виконавчих написів було можливе тільки за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також звернення стягнення на заставлене майно. 10.12.2014 року набула чинності постанова Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», якою, зокрема, Перелік був доповнений новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин», яким створено можливість вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису за кредитним договором, за яким боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, додаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначення заборгованості. При цьому, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» було визнано незаконною та нечинною. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року було залишено без змін. Резолютивну частину постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 опубліковано в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21 березня 2017 року № 23; резолютивну частину ухвали Вищого адміністративного суду України від 1 листопада 2017 року у справі № 826/20084/14 опубліковано в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 24 листопада 2017 року № 92. Постановою Великої Палати Верховного Суду № 11-174ас18 від 20.06.2018 року у задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 1 листопада 2017 року відмовлено. Отже, починаючи з 22.02.2017 року нотаріуси можуть вчиняти виконавчі написи за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченої угоди та документів, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Як встановлено судом, оскаржуваний виконавчий напис про стягнення заборгованості, що випливає з кредитних відносин, вчинено 01.06.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О., тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Натомість, доказів про те, що укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, був посвідчений нотаріально матеріали справи не містять, а тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. При цьому, порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21). Враховуючи викладене, суд доходить висновку про задоволення первісного позову та визнання спірного виконавчого напису № 3541 від 01.06.2021 таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку із недотриманням приватним нотаріусом під час його вчинення вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Також згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного суду України від 05.06.2017 року у справі № 6-887цс17, при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачам документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів; для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Суд звертає увагу, що представлену нотаріусу заборгованість не можна вважати безспірною, оскільки судом установлено, що відповідач заперечує розмір заборгованості. При цьому, ТОВ «Укр Кредит Фінанс» не надано суду жодних належних доказів щодо подання приватному нотаріусу Бригіді В.О. необхідних документів, що підтверджують безспірність заборгованості позивача. В свою чергу, подання стягувачем відповідних документів нотаріусу для вчинення виконавчого напису не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Так, ненадання доказів щодо повідомлення боржника та недотримання тридцятиденного строку з моменту повідомлення унеможливлюють вчинення виконавчого напису, оскільки неотримання боржником вимоги про усунення порушень за кредитним договором об`єктивно позбавило його можливості надати свої заперечення щодо неї або оспорити вимоги банку. У такому випадку боржник не має можливості подати нотаріусу заперечення щодо вчинення виконавчого напису або висловити свою незгоду з письмовою вимогою про сплату боргу чи повідомити про наявність спору між ним та кредитором щодо суми заборгованості, що об`єктивно виключає можливість вчинення виконавчого напису. Аналогічні висновки щодо необхідності повідомлення боржника про усунення порушень викладені у постановах Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі № 357/12818/17 (провадження № 61-44380св18), від 10 квітня 2019 року у справі № 201/11696/16 (провадження № 61-26838св18), від 18 жовтня 2019 року у справі № 591/6609/16 (провадження № 61-28093св18), від 01 квітня 2020 року у справі № 236/2511/17 (провадження № 61-17565св18). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що первісний позов в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню слід задовольнити, оскільки зазначені обставини у позові знайшли своє підтвердження у наданих доказах, що містяться у матеріалах справі. Вирішуючи питання законності та обґрунтованість зустрічного позову, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України "Про електронну комерцію", який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: - надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; - заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; - вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 вказаного Закону встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Також частиною 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Згідно з частинами 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Відповідно до ч. 3 ст. 207 ЦК України використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України). Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Стаття 611 ЦК України визначає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. У спірних правовідносинах саме на позивача за зустрічним позовом покладено обов`язок довести факт укладення між сторонами кредитного договору та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, а на відповідача за зустрічним позовом - спростувати розмір існуючої заборгованості. Досліджуючи наявні у справі докази та письмові доводи сторін, суд доходить висновку про доведеність виникнення у відповідача (позивача за зустрічним позовом) ТОВ «Укр Кредит Фінанс» права вимоги до позивача (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 0512-2472 від 16.10.2020 року. Отже, оскільки позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) [PERSON] прострочено виконання грошового зобов`язання в строки, передбачені умовами кредитного договору, суд вважає, що відповідач (позивач за зустрічним позовом) ТОВ «Укр Кредит Фінанс» має право на стягнення заборгованості за кредитним договором № 0512-2472 від 16.10.2020 року. Станом на день подання цієї позовної заяви, загальний розмір грошових вимог Кредитодавця до Позичальника, які виникли на підставі Кредитного договору, складають грошову суму в розмірі: 30 000 (тридцять тисяч) гривень, що складається з: прострочена заборгованість за кредитом - 10 000,00 гривень; прострочена заборгованість за нарахованими процентами 20 000 гривень (з яких 2800грн., згідно п. 3.3 договору та 17200 грн. згідно п. 11.1 Договору). Окрім того, як убачається з звіту про здійснення відрахувань та виплат від в/ч [NUMBER] , щодо відповідача, за період з жовтня 2021 року по лютий 2022 року з відповідача стягнуто на користь позивача - 11 567,53 гривень Відповідно до ст. 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. Відповідно до ч. 12 ст. 265 ЦПК України, у разі часткового задоволення первісного і зустрічного позовів про стягнення грошових сум суд проводить зустрічне зарахування таких сум та стягує різницю між ними на користь сторони, якій присуджено більшу грошову суму. Враховуючи наведене, суд вважає за доцільне провести зустрічне зарахування грошових сум, що підлягають до стягнення за первісним та зустрічним позовами, у розмірі 11 567,53 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №0512-2472 від 16.10.2020 року. Таким чином, з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, з урахуванням зустрічного зарахування грошових сум, що підлягають до стягнення за первісним та зустрічним позовами залишок заборгованості відповідача перед позивачем становить: 30 000 гривень - 11 567,53 гривень = 18 432,47 гривень. Щодо вимог про стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до положень статті 265 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання про судові витрати склад та розмір яких входить до предмета доказування в справі. Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки позов [PERSON] задоволено частково в частині визнання виконавчого напису недійсним, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. Також, оскільки зустрічний позов ТОВ "УКР КРЕДИТ ФІНАНС" задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 649,09 грн., виходячи з розрахунку: (розмір задоволених позовних вимог 18 432,47 грн.) * 2684,00 грн. (сума сплаченого судового збору) /30 000,00 грн. (розмір заявлених позовних вимог) = 1 649,09 грн. Згідно із частинами першою та другою статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Представник позивача заявив вимогу про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 6 000 гривень, надавши: Договір про надання правничої допомогу від 19 квітня 2023 року, укладений між адвокатом Покоєвичем А.О. та Конарським В.В.; розрахунок витрат на правову допомогу згідно Договору про надання правової допомоги від 19.04.2023 року; ордер АІ № 1396574 від 18.05.2023 року; квитанцію до прибуткового касового ордера № б/н від 19 квітня 2023 року про оплату правової допомоги за договором № б/н від 19.04.2023 року у розмірі 6 000 грн. Також, представник позивача заявив вимогу про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 8500 гривень, надавши: Договір про надання правничої допомогу від 14 листопада 2023 року, укладений між адвокатом Покоєвичем А.О. та Конарським В.В.; розрахунок витрат на правову допомогу згідно Договору про надання правової допомоги від 14.11.2023 року; ордер АІ № 1329884 від 14 листопада 2023 року; квитанцію до прибуткового касового ордера № б/н від 14 листопада 2023 року про оплату правової допомоги за договором № б/н від 14 листопада 2023 року у розмірі 8 500 грн. Так, як убачається із Договору про надання правової допомоги, адвокат зобов`язався надавати [PERSON] за плату правову допомогу, здійснювати представницькі повноваження, захищати права і законні інтереси в обсязі та на умовах, встановлених договором та за домовленістю сторін. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить з диспозиції частини першої статті 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так, згідно із частиною другою статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із : 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначала про те, що «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява №31107/96) Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) вирішував питання обов 'язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ вказав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55). З урахуванням наведеного не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність». При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial