Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-15 00:00:00

І. \~ \~ \~ \~Стислий виклад позиції позивача. [PERSON] (далі позивач) звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] (далі відповідач) про розірвання спадкового договору, укладеного 05 жовтня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Конопацькою О.Б. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що за умовами спадкового договору відповідач зобов`язується виконувати розпорядження позивача, що встановлені цим договором, і в разі його смерті набуває право власності на належну позивачу квартиру [ADDRESS] . Однак, відповідач свої обов`язки за спадковим договором не виконує, уникає спілкування з позивачем. Відразу після укладання спадкового договору відповідач жодного разу не відвідав позивача, продуктами харчування його не забезпечує, допомоги у придбанні продуктів харчування та необхідних позивачу ліків не надає, посилаючись на постійну зайнятість. Відтак, при погіршенні стану здоров`я позивач змушений звертатися за допомогою до сусідів і друзів, які на його прохання купують для нього життєво необхідні речі та ліки, супроводжують його до закладів охорони здоров`я. Виходячи з того, що на момент укладання спадкового договору у позивача значно погіршився стан здоров`я на фоні перенесеного ним ішемічного інсульту, він розраховував саме на те, що з боку відповідача йому буде надана достатня стороння допомога, обсяг якої чітко обумовлений п. 7 спадкового договору. Лише за умови надання такої допомоги позивач погодився на те, що після його смерті відповідач отримує у власність належну йому на праві власності квартиру. Враховуючи вищевикладене позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів. ІІ. \~ \~ \~ \~Рух справи. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 26.06.2023 відкрито провадження у справі № 643/5469/23, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального підготовчого провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 17.10.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу № 643/5469/23 до судового розгляду по суті на 27.11.2023 року. 27.11.2023 року розгляд справи було відкладено на 26.12.2023 року. 26.12.2023 року розгляд справи було відкладено на 16.01.2024 року. У судовому засіданні 16.01.2024 року позивач підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд задовольнити їх. Відповідач жодного разу у судове засідання не з`явився, відзиву на позов не подав, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином в порядку, визначеному ч. 11 ст. 128 ЦПК України. За таких обставин, суд не вбачає підстав для повторного відкладення розгляду справи та вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів (ч. 4 ст. 223 ЦПК України). У судовому засіданні 16.01.2024 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення. ІІІ. \~ \~ \~ \~Встановлені судом обставини. 05 жовтня 2018 року між позивачем (Відчужувач) та відповідачем (Набувач) було укладено спадковий договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Конопацькою О.Б. Згідно з п. 1 спадкового договору Набувач зобов`язується виконувати розпорядження Відчужувача, що встановлені цим договором, і в разі його смерті набуває право власності на належну Відчужувачу квартиру [ADDRESS] . За умовами п. 7 спадкового договору за життя Відчужувача Набувач зобов`язується виконувати наступні його розпорядження немайнового характеру: - \~ \~ \~ \~щотижнево забезпечувати Відчужувачу купівлю продуктів харчування за рахунок його коштів; - \~ \~ \~ \~забезпечувати прибирання житла за потреби; - \~ \~ \~ \~забезпечувати купівлю Відчужувачу ліків за рахунок його коштів, забезпечувати надання йому медичної допомоги, та у разі необхідності супроводжувати його до медичних закладів та будь-яких інших органів, організацій та установ на території України. Пунктом 10 спадкового договору визначено, що відповідно до ст. 1308 ЦК України спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу Відчужувача у разі невиконання Набувачем його розпоряджень або на вимогу Набувача у разі неможливості виконання ним розпоряджень Відчужувача. ІV. \~ \~ \~ \~Оцінка аргументів сторін та норми права, застосовані судом. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Поняття спадкового договору закріплене у ст. 1302 ЦК України. Сутність його полягає у тому, що за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача. Статтею 1305 ЦК України передбачено, що набувач у спадковому договорі може бути зобов`язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття. Враховуючи зазначене, спадковий договір є двостороннім правочином, за концепцією якого набувач зобов`язаний вчинити певні дії за вказівкою відчужувача, взамін чого до нього переходить право власності на майно. Згідно зі ст. 1308 ЦК України спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень. Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що спадковий договір є нерозривно пов`язаний з його сторонами. ЦК України надає останнім право заявляти у суді вимоги про дострокове розірвання договору. Відчужувач має право заявляти позов про розірвання спадкового договору, якщо набувач не виконує або виконує неналежним чином покладені на нього обов`язки щодо здійснення дій майнового або немайнового характеру. Для підтвердження наявних правових підстав для розірвання спадкового договору відчужувач повинен надати належні і допустимі докази невиконання набувачем умов спадкового договору. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.12.2019 у справі № 347/853/18, від 25.01.2023 у справі № 716/2395/21, від 17.05.2023 у справі № 182/8231/21, від 14.06.2023 у справі № 591/7348/21, від 21.11.2023 у справі № 642/4184/21. Суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Згідно з ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки. У відповідності до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс. Положеннями ч. ч. 1 та 2 ст. 83 ЦПК України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 4 ст. 83 ЦПК України). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 7 ст. 81 ЦПК України). При цьому, за приписами частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Під час підготовчого засідання 17.10.2023 року представник позивача адвокат Андрійко О.В. зазначила, що обізнана з тим, які обставини входять до предмета доказування, які докази мають бути ним подані на підтвердження заявлених позовних вимог. Також представник позивача зазначив, що всі докази ним подані. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 90 ЦПК показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. В силу приписів ст. 91 ЦПК України виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. У заяві про виклик свідка зазначаються його ім`я, місце проживання (перебування) або місце роботи, обставини, які він може підтвердити. Заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання у справі. В ухвалі про відкриття провадження у справі або в іншій ухвалі, якою суд вирішує питання про виклик свідка, суд попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду. Також суд зазначає, згідно зі ст. 92 ЦПК України сторони, треті особи та їхні представники за їхньою згодою, в тому числі за власною ініціативою, якщо інше не встановлено цим Кодексом, можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи. У позовній заяві позивач стверджує, що відразу після укладення спадкового договору відповідач жодного разу не відвідав позивача, продуктами харчування його не забезпечує, допомоги у придбанні продуктів харчування та необхідних позивачу ліків не надає, посилаючись на постійну зайнятість. Відтак, при погіршенні стану здоров`я позивач змушений звертатися за допомогою до сусідів і друзів, які на його прохання купують для нього життєво необхідні речі та ліки, супроводжують його до закладів охорони здоров`я. Проте, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України ані позивач, ані його представник під час розгляду справи не надали суду жодного доказу на підтвердження вищевказаних обставин, які вказані у позові як підстава для розірвання спадкового договору. Зокрема, але не виключно, ані позивач, ані його представник не скористалися своїм процесуальним правом та не подали до суду заяви про виклик та допит в якості свідків в порядку, визначеному ст. ст. 91 ЦПК України, сусідів позивача та осіб, до яких за твердженням позивача, він звертався за допомогою і які на прохання позивача купують для нього життєво необхідні речі та ліки, супроводжують його до закладів охорони здоров`я. Також позивач та його представник не скористалися своїм процесуальним правом та не заявили клопотання про допит в якості свідка самого позивача, показання якого могли б бути джерелом доказів в силу приписів ст. ст. 76, 90, 92 ЦПК України. Єдиним доказовим наповненням даної справи є лише копія спадкового договору та медичні документи про стан здоров`я позивача, які самі по собі жодним чином не підтверджують факт невиконання відповідачем умов п. 7 спадкового договору. Одночасно суд зазначає, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Проаналізувавши вищевикладені обставини та встановивши, що позивачем належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог, суду не надано, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку з недоведеністю позивачем належними та допустимими доказами факту невиконання відповідачем зобов`язань, визначених п. 7 спадкового договору і, як наслідок, підстав для розірвання спадкового договору. V. \~ \~ \~ \~Розподіл судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed