Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] в якому просить: зобов`язати [PERSON] , усунути перешкоди у користуванні житловим будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на її користь моральну шкоду в розмірі 50 000 гривень. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона з 14 листопада 2004 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з\~ [PERSON] . Від даного шлюбу сторони мають трьох\~ дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . В 2006 році між\~ [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] була\~ досягнута домовленість про те, що вона, як спадкоємець, належним чином оформивши\~ спадщину, яка залишилася після смерті її батьків, а саме житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , та продасть його [PERSON] , та\~ [PERSON] , ними було сплачено суму грошей [PERSON] за купівлю майбутнього будинку. [PERSON] \~ надала згоду на постійне проживання та користування житловим будинком. В грудні місяці 2006 року [PERSON] , [PERSON] , вселились вищевказаний житловий будинок та зареєстрували своє постійне місце проживання за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла та не встигла оформити\~ належним чином спадок, а саме на вищезазначений житловий будинок. Спільне життя з [PERSON] не склалось, і в жовтні\~ місяці 2021 року вона була змушена разом з неповнолітніми дітьми, тимчасово змінити місце проживання. В листопаді\~ 2021 року вона звернулась до Тарутинського районного суду Одеської області, з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу.\~ 13 січня 2022 року Рішенням Тарутинського районного суду Одеської області\~ шлюб між ними було розірвано. [INFO] \~ помер [PERSON] . Після його смерті вона та діти мали намір повернутися в житловий будинок, в якому зареєстровані та на протязі 14 років постійно проживали. В будинок позивач не змогла потрапити, так як при житті її чоловіка [PERSON] в будинок\~ вселилась мати померлого [PERSON] , яка чинить перешкоди в користуванні житловим будинком. Позивач\~ [PERSON] намагалась вирішити питання мирним шляхом, але\~ відповідач [PERSON] на контакт не йде, та продовжує чинити перешкоди у користуванні будинком. Крім того, зазначила, що внаслідок фактичного позбавлення її права користування житловим будинком, відповідачем\~ [PERSON] \~ заподіяна моральна шкода, яка виразилася в душевних стражданнях, порушенням звичайного життєвого\~ укладу її сім`ї.\~ В судовому засіданні [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила задовольнити. В судовому засіданні [PERSON] заперечувала проти позовних вимог позивача та просила відмовити в повному обсязі. Заслухавши учасників судового провадження, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку.\~ Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Тарутинського районного суду одеської області від 13 січня 2022 року (а.с.9-10). Від даного шлюбу сторони мають трьох дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджуються копіями свідоцтва про народження дітей серії [NUMBER] , серії [NUMBER] , серії [NUMBER] \~ (а.с.12-14). [INFO] помер\~ [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть\~ серії [NUMBER] (а.с. 11). Згідно довідки Богданівського старостинського округу Бородінської селищної ради Болградського району Одеської області\~ № 166 від 20.06.2022 року, [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] , до складу сім`ї входять: син - [PERSON] , [INFO] , донька - [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] (а.с.15). Згідно довідки Богданівського старостинського округу Бородінської селищної ради Болградського району Одеської області\~ № 211 від 17.08.2022 року, особового рахунку № [NUMBER] у Погосподарській книзі за 2021-2025 роки, с. Єлизаветівка Богданівського старостинського округу Бородінської селищної ради Болградського району Одеської області на ім`я [PERSON] , який помер [INFO] , зареєстровано житловий будинок, господарські будівлі та споруди, розташовані за адресою: [ADDRESS] (а.с.16). [PERSON] звернулась до Тарутинського районного БТІ із заявою, в якій просить: виготовити технічну документацію (технічний паспорт) на житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] , в якому вона проживає з\~ грудня\~ місяця 2006 року. Технічний паспорт на будинок потрібен для звернення до суду, оскільки має намір подати позовну заяву про визнання право власності на житловий будинок. Після смерті чоловіка [PERSON] , вселилась мати померлого [PERSON] , яка чинити опір працівникам БТІ. Для недопущення хуліганських дій з боку [PERSON] та порушення громадського порядку, просить\~ направити разом з працівниками БТІ до с. Єлизаветівка, працівника поліції, (копія звернення а.с.17). Згідно довідки начальника відділення № 2 Болградського РВП ГУНП в Одеській області про результати повідомлення [PERSON] , не вбачається склад кримінального правопорушення, ст. 296 КК України, та не вбачається склад адміністративного правопорушення, ст.173 КУпАП, згідно ст. 15,17 20 ЗУ «Про звернення громадян» (а.с.21). Відповідно до показів допитаних свідків [PERSON] та [PERSON] , встановлено, що [PERSON] проживала з чоловіком за адресою:\~ [ADDRESS] . В подальшому сімейне\~ життя не склалось та вони розірвали шлюб. Після смерті [PERSON] між позивачем та відповідачем почалися сварки. Були свідками останнього разу, як відповідач не впускала її до житлового будинку.\~ Показами свідків\~ [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] встановлено, що у сторін були конфлікти та встановились неприязні стосунки. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не спростовувала факту наявності конфлікту між нею та позивачем та зазначала, що\~ за будинком за життя її сина здійснювався поточний ремонт її сином та вона в подальшому доглядала будинок. Позивач на її думку не має наміру проживати там з дітьми, а намагається вселитись для того, щоб забрати з будинку речі та будівельні матеріали, вікна, двері та інше. Щодо позовних вимог\~ про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, суд зазначає наступне. У відповідності до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог ст.ст.15-16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права уразі його порушення,невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно з ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч.1 ст.157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Як роз`яснив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 22 липня 2020 року у справі №279/3572/18 (провадження №61-16526св19), підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені частиною першою статті 116 ЖК України. Таке виселення може мати місце, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом із ним, систематично руйнують або псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватись у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Зокрема, Верховний Суд України також звернув увагу на те, що право члена сім`ї власника житлового будинку (квартири), який не є співвласником, на користування цим будинком (квартирою) відповідно до ст.156 ЖК України обумовлене наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у даному будинку (квартирі). Виходячи з цього особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням у належному власникові жилому будинку (квартирі), якщо вона вийшла зі складу сім`ї останнього і перейшла проживати в інше місце. Тимчасова відсутність члена сім`ї власника жилого будинку (квартири) не є підставою для такого рішення. Відповідно до п.1 ч.3 ст.2 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є верховенство права. Згідно з ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію прозахист правлюдини іосновоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Зокрема, статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести пропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятись інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатись як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавлення права на майно (рішення у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пункту 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватись, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. В судовому засіданні встановлено, що під час розгляду справи в суді, відповідач та позивач є спадкоємцями першої черги після смерті\~ [PERSON] . Позивач\~ разом з дітьми зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] , не допускає позивача до\~ житлового будинку створюючи таким чином перешкоди у користуванні будинком. Щодо відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно. Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин). Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України. За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. В той же час, як роз`яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. При цьому, в п. п. 3, 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивач зазначає розмір моральної шкоди 50 000 грн., які вона просить стягнути з відповідача. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. Водночас, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення. Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Сторона, яка пред`являє вимоги відшкодування завданої їй моральної шкоди, не звільняється від обов`язку довести наявність такої шкоди, її розмір, надавши належні, допустимі та достовірні докази цього факту, у порядку встановленому процесуальними нормативно-правими актами. Всупереч приписам ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивач [PERSON] \~ не надала суду належних та допустимих доказів того, що відповідач спричинила їй моральну шкоду, яка описана нею у позовній заяві. Позовна заява, не містять жодного обґрунтування спричинення відповідачем позивачу моральної шкоди на суму 50000 грн., обґрунтування в чому саме полягає моральна шкода, отже, у задоволенні стягнення моральної шкоди, слід відмовити. Враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково, відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивача необхідно стягнути частину судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду, в сумі пропорційній розміру задоволених позовних вимог\~ -\~ 1073,60 грн. На підставі ст.ст. 15, 16, 23 ЦК України,

Outcome: partial