Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-08 00:00:00

У березні 2023 року заступник керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області звернувся до суду з позовною заявою в інтересах держави в особі Бучанської районної державної адміністрації до [PERSON] та просив усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні земельними ділянками з кадастровими номерами 3222480401:01:009:0094 та 3222480401:01:009:0095, шляхом їх повернення у власність держави в особі Бучанської районної державної адміністрації від відповідача. Свої вимоги прокурор мотивував тим, що під час вивчення інформації Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 23.09.2021 № 10-10-0.333-11135/2-21 встановлено, що 22.03.2006 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010632900816 в Києво-Святошинському районному відділі земельних ресурсів зареєстровано державний акт серії ЯА № 383728 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222480401:01:009:0094 площею 0,121 га для ведення особистого селянського господарства на ім`я [PERSON] . Також, 22.03.2006 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010632900815 в Києво-Святошинському районному відділі земельних ресурсів зареєстровано державний акт серії ЯА № 383727 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222480401:01:009:0095 площею 0,25 га для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на ім`я [PERSON] . Підставою для видачі вищевказаних державних актів стало рішення 14 сесії Білогородської сільської ради 4 скликання від 19.09.2005 № 9. У подальшому, [PERSON] відчужив право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 3222480401:01:009:0094 та 3222480401:01:009:0095 на користь [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 27.06.2006 №№ 9125, 9124, відповідно. Надалі, [PERSON] відчужив право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 3222480401:01:009:0094 та 3222480401:01:009:0095 на користь [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 14.03.2007 №№ 775, 772, відповідно. [PERSON] на підставі вищевказаних договорів оформив державні акти на право власності на землю: \~ \~ \~ \~серії ЯЕ № 600563 на земельну ділянку з кадастровим номером 3222480401:01:009:0094, що зареєстрований 31.10.2007 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010732900767; серії ЯЕ № 600564 на земельну ділянку з кадастровим номером 3222480401:01:009:0095, що зареєстрований 31.10.2007 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010732900766. Також, відповідно до інформації, отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що відомості про право власності на вищевказані земельні ділянки в даному реєстрі не реєструвалось. Отже, на даний час [PERSON] залишається власником земельних ділянок з кадастровими номерами 3222480401:01:009:0094 та 3222480401:01:009:0095 на підставі державних актів на право власності на землю серії ЯЕ № 600563 та серії ЯЕ № 600564. Водночас, Києво-Святошинською окружною прокуратурою встановлено, що спірні земельні ділянки із постійного користування ДП «Київське лісове господарство» не вибували, а рішення про її відведення у приватну власність не приймалось, у зв`язку з чим, державна реєстрація права приватної власності відбулась незаконно. Відповідно до інформації ДП «Київське лісове господарство» від 05.10.2021 №02-02/750 спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення, розташована в межах кварталу 50 виділ 6 Ірпінського (Приміського) лісництва ДП «Київське лісове господарство» (за матеріалами лісовпорядкування 1993, 2004 років), а на даний час в межах кварталу 50 виділ 12 Ірпінського (Приміського) лісництва ДП «Київське лісове господарство» (за матеріалами лісовпорядкування 2014 року), що підтверджується копіями фрагментів Планшетів кварталу 50 (1993, 2004, 2014 років), проектами організації і розвитку лісового господарства (пояснювальна записка та таксаційні описи 1993, 2003, 2014 років, копією фрагментів плану лісонасаджень лісовпорядкування 1993, 2003, 2014 років), що затверджені протоколами першої та другої лісовпорядних нарад 1993 року, протоколами першої та другої лісовпорядних нарад 2014-2015 років, та наказом № 92 від 26.07.2019 Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства. Накладення спірної земельної ділянки на землі лісогосподарського призначення також підтверджується листом ВО «Укрдержліспроект» від 16.09.2021 № 759 із долученими фрагментами публічної карти з нанесеними межами кварталу 50 Приміського лісництва і межами його таксаційних виділів за матеріалами лісовпорядкування 2004 та 2014 років. Таким чином, перебування земельних ділянок лісогосподарського призначення з кадастровими номерами 3222480401:01:009:0094 та 3222480401:01:009:0095 у приватній власності з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства та для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, суперечить вимогам ст. 57 Земельного кодексу України, ст.ст. 9, 93, 94, 96 Лісового кодексу України. Крім того, на запит Києво-Святошинської окружної прокуратури Білогородською сільською радою супровідним листом від 11.11.2021 № 1968/02-26 надано рішення 14 сесії Білогородської сільської ради 4 скликання від 19.09.2005 № 9. Водночас, під час вивчення додатку до рішення, з переліком громадян, що приватизували земельні ділянки встановлено, що серед них відсутній [PERSON] . Враховуючи викладене, Білогородська сільська рада у 2005 році рішення про приватизацію [PERSON] земельних ділянок з для ведення особистого селянського господарства та для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд не приймались, що свідчить про відсутність волевиявлення держави на відчуження спірних земельних ділянок із державної власності. Отже, в порушення вимог ст.ст. 78, 116 Земельного кодексу України [PERSON] зареєстрував за собою право приватної власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 3222480401:01:009:0094 та 3222480401:01:009:0095, рішення про відведення яких не приймалось, а право приватної власності у законний спосіб не встановлювалось. З огляду на викладене, прокурор просив усунути перешкоди у здійсненні Бучанською районною державною адміністрацією Київської області права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення площею 0,1210 га з кадастровим номером 3222480401:01:009:0094, що розташована в с. Білогородка Бучанського району Київської області, шляхом її повернення на користь держави в особі Бучанської районної державної адміністрації Київської області від [PERSON] ; усунути перешкоди у здійсненні Бучанською районною державною адміністрацією Київської області права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення площею 0,25 га з кадастровим номером 3222480401:01:009:0095, що розташована в с. Білогородка Бучанського району Київської області, шляхом її повернення на користь держави в особі Бучанської районної державної адміністрації Київської області від [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на користь Київської обласної прокуратури судовий збір. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.04.2023 відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31.08.2023 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. Про час та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Письмового відзиву, заперечень, пояснень, заяв про застосування строку позовної давності, клопотань про витребування доказів до суду не надходило. Від прокурора надійшло клопотання про розгляду справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задоволити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Згідно ч. 1\~ст. 223 ЦПК України\~неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У разі\~неявки всіх\~учасників справи\~у судове\~засідання,\~яким завершується\~розгляд справи,\~або розгляду\~справи без\~повідомлення (виклику)\~учасників справи,\~суд підписує\~рішення без\~його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України). Суд, дослідивши матеріали справи, встановив, що у даній справі мають місце наступні фактичні обставини, які підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами. Так, 22.03.2006 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010632900816 в Києво-Святошинському районному відділі земельних ресурсів зареєстровано державний акт серії ЯА № 383728 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222480401:01:009:0094 площею 0,121 га для ведення особистого селянського господарства на ім`я [PERSON] . Також, 22.03.2006 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010632900815 в Києво-Святошинському районному відділі земельних ресурсів зареєстровано державний акт серії ЯА № 383727 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222480401:01:009:0095 площею 0,25 га для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на ім`я [PERSON] . Підставою для видачі вищевказаних державних актів стало рішення 14 сесії Білогородської сільської ради 4 скликання від 19.09.2005 № 9. У подальшому, [PERSON] відчужив право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 3222480401:01:009:0094 та 3222480401:01:009:0095 на користь [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 27.06.2006 №№ 9125, 9124, відповідно. Надалі, [PERSON] відчужив право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 3222480401:01:009:0094 та 3222480401:01:009:0095 на користь [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 14.03.2007 №№ 775, 772, відповідно. [PERSON] на підставі вищевказаних договорів оформив державні акти на право власності на землю: - \~ \~ \~ \~серії ЯЕ № 600563 на земельну ділянку з кадастровим номером 3222480401:01:009:0094, що зареєстрований 31.10.2007 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010732900767; - \~ \~ \~ \~серії ЯЕ № 600564 на земельну ділянку з кадастровим номером 3222480401:01:009:0095, що зареєстрований 31.10.2007 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010732900766. Також, відповідно до інформації, отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що відомості про право власності на вищевказані земельні ділянки в даному реєстрі не реєструвалось. Отже, на даний час [PERSON] залишається власником земельних ділянок з кадастровими номерами 3222480401:01:009:0094 та 3222480401:01:009:0095 на підставі державних актів на право власності на землю серії ЯЕ № 600563 та серії ЯЕ № 600564. Відповідно до інформації ДП «Київське лісове господарство» від 05.10.2021 № 02-02/750 спірні земельні ділянки відноситься до земель лісогосподарського призначення, розташована в межах кварталу 50 виділ 6 Ірпінського (Приміського) лісництва ДП «Київське лісове господарство» (за матеріалами лісовпорядкування 1993, 2004 років), а на даний час в межах кварталу 50 виділ 12 Ірпінського (Приміського) лісництва ДП «Київське лісове господарство» (за матеріалами лісовпорядкування 2014 року), що підтверджується копіями фрагментів Планшетів кварталу 50 (1993, 2004, 2014 років), проектами організації і розвитку лісового господарства (пояснювальна записка та таксаційні описи 1993, 2003, 2014 років, копією фрагментів плану лісонасаджень лісовпорядкування 1993, 2003, 2014 років), що затверджені протоколами першої та другої лісовпорядних нарад 1993 року, протоколами першої та другої лісовпорядних нарад 2014-2015 років, та наказом № 92 від 26.07.2019 Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства. Відповідно до листа ВО «Укрдержліспроект» від 16.09.2021 № 759 із долученими фрагментами публічної карти з нанесеними межами кварталу 50 Приміського лісництва і межами його таксаційних виділів за матеріалами лісовпорядкування 2004 та 2014 років земельні ділянки з кадастровими номерами 3222480401:01:009:0094 та 3222480401:01:009:0095 накладаються на землі лісогосподарського призначення. Згідно листа ДП «Київське лісове господарство» від 05.10.2021 № 02-02/750 вбачається, що дане підприємство не надавало згоди на вилучення (припинення) з постійного користування спірних земельних ділянок. Відповідно до листа Бучанської районної військової адміністрації Київської області від 16.01.2023 № 01.3-35/148 вбачається, що в документах архівного фонду «Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області» розпорядження про припинення права постійного користування ДП «Київське лісове господарство» кварталу 50 виділ 6 Приміського (Ірпінського) лісництва за 2005 рік не виявлено, також вбачається, що в документах архівного фонду «Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області» розпорядження про зміну цільового призначення лісової земельної ділянки, що перебувала у користуванні ДП «Київське лісове господарство» в кварталі 50 виділ 6 Приміського (Ірпінського) лісництва за 2005 рік не виявлено. Аналогічну відповідь також отримано з Архівного відділу Бучанської районної державної адміністрації від 23.01.2023 № 05-06/05. Згідно листа Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства від 07.10.2021 № 04-48/1841 управління не надавало погодження на зміну цільового призначення спірних земельних ділянок. У додатку до рішення 14 сесії Білогородської сільської ради 4 скликання від 19.09.2005 № 9 відсутні відомості про приватизацію [PERSON] спірних земельних ділянок. Суд, встановивши обставини справи, перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, приходить до висновку про задоволення позовної заяви, що обґрунтовується наступним. Відповідно до ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Частиною 2 ст. 84 Земельного кодексу України передбачено, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відповідно до закону (тут та надалі норми законодавства використовуються в редакції, дійсній на час першої державної реєстрації державних актів в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, тобто саном на 22.03.2006). Відповідно до ч. 2 ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини, що виникають при використанні лісів, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу. Таким чином, Земельним кодексом України встановлено пріоритетність норм цього кодексу для застосування до земельних відносин, що виникають при використанні лісів. Статтею 3 Лісового кодексу України визначено, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно екологічні (водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні), естетичні, виховні та інші функції, мають обмежене експлуатаційне значення і підлягають державному обліку та охороні. Статтею 6 Лісового кодексу України визначено, що усі ліси в Україні є власністю держави. Усі ліси на території України становлять її лісовий фонд. До лісового фонду належать також земельні ділянки, не вкриті лісовою рослинністю, але надані для потреб лісового господарства (ст. 4 Лісового кодексу України). Землі лісового фонду поділяються на: а) лісові: вкриті лісовою (деревною і чагарниковою) рослинністю; не вкриті лісовою рослинністю, які підлягають залісенню (зруби, згарища, рідколісся, пустирі та інші), зайняті лісовими шляхами, просіками, протипожежними розривами тощо; б) нелісові: зайняті спорудами, пов`язаними з веденням лісового господарства, трасами ліній електропередач, продуктопроводів та підземними комунікаціями тощо; зайняті сільськогосподарськими угіддями (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища, надані для потреб лісового господарства); зайняті болотами і водоймами в межах земельних ділянок лісового фонду, наданих для потреб лісового господарства (ст. 5 Лісового кодексу України). Відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісового фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. ч. 2 та 3 ст. 56 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення. Інших випадків, які б передбачали надання у приватну власність земель лісогосподарського призначення, законодавство не містить. Згідно ст. 57 Земельного кодексу України земельні ділянки лісового фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, а на умовах оренди - іншим підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи, для ведення лісового господарства, спеціального використання лісових ресурсів і для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Порядок використання земель лісового фонду визначається законом. Згідно п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування Статтею 96 Лісового кодексу України визначено, що державний облік лісів і державний лісовий кадастр ведуться державними органами лісового господарства на основі матеріалів лісовпорядкування, інвентаризації, обстежень і первинного обліку лісів за єдиною для України системою. Відповідно до ст. 93 Лісового кодексу України лісовпорядкування включає систему державних заходів, спрямованих на забезпечення ефективної охорони і захисту, раціональне використання, підвищення продуктивності лісів та їх відтворення, оцінку лісових ресурсів, а також підвищення культури ведення лісового господарства. Лісовпорядкування на всій території України проводиться державними лісовпорядними службами за кошти державного бюджету і за єдиною системою в порядку, встановленому Міністерством лісового господарства України за погодженням з Міністерством охорони навколишнього природного середовища. Вказаною нормою також визначається обсяги лісовпорядкування на території України. У матеріалах лісовпорядкування дається комплексна оцінка ведення лісового господарства, використання лісових ресурсів, користування земельними ділянками лісового фонду, розробляються основні положення організації та розвитку лісового господарства. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11.12.1986, планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Отже, при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні спеціалізованого лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України. Встановлено, що спірна земельна ділянка відноситься до земель державної власності лісогосподарського призначення та перебуває у постійному користуванні державного підприємства «Київське лісове господарство» на підставі матеріалів лісовпорядкування. Накладення спірних земельних ділянок на землі лісогосподарського призначення підтверджується інформацією ДП «Київське лісове господарство» від 05.10.2021 №02-02/750 з доданими матеріалами лісовпорядкування 1993, 2003, 2014 років, листом ВО «Укрдержліспроект» від 16.09.2021 № 759 із долученими фрагментами публічної карти з нанесеними межами кварталу 50 Приміського лісництва і межами його таксаційних виділів за матеріалами лісовпорядкування 2004 та 2014 років. Таким чином, перебування земельних ділянок лісогосподарського призначення з кадастровими номерами 3222480401:01:009:0094 та 3222480401:01:009:0095 у приватній власності з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства та для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд суперечить вимогам ст. 57 Земельного кодексу України, ст.ст. 9, 93, 94, 96 Лісового кодексу України. За приписами ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Відповідно до ст. 141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема добровільна відмова від права користування земельною ділянкою, вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 142 Земельного кодексу України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації. Згідно ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Порядок вилучення земельних ділянок врегульовано ст. 149 Земельного кодексу України, відповідно до якої земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Відповідно до ст. 151 Земельного кодексу України юридичні особи, зацікавлені у вилученні земельних ділянок, наданих у постійне користування із земель державної чи комунальної власності, для суспільних потреб та у викупі земельних ділянок, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, для суспільних потреб та з мотивів суспільної необхідності, зобов`язані до початку проведення проектних робіт погодити з власниками землі, крім викупу земельних ділянок з підстав, що допускають можливість їх примусового відчуження з мотивів суспільної необхідності, і землекористувачами, органами державної влади або органами місцевого самоврядування, згідно з їх повноваженнями, місце розташування об`єкта, розмір земельної ділянки та умови її вилучення (викупу) з урахуванням комплексного розвитку території, який би забезпечував нормальне функціонування на цій ділянці і прилеглих територіях усіх об`єктів та умови проживання населення і охорону довкілля. Отже, рішення про вилучення (припинення права) земельної ділянки за погодженням із землекористувачем має право приймати відповідний орган державної влади, який в силу вимог ст.ст. 6, 19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. З аналізу листа ДП «Київське лісове господарство» від 05.10.2021 № 02-02/750 вбачається, що дане підприємство не надавало згоди на вилучення (припинення) з постійного користування спірних земельних ділянок. Згідно ч. 5 ст. 149 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб. Водночас, відповідно до листа Бучанської районної військової адміністрації Київської області від 16.01.2023 № 01.3-35/148 вбачається, що в документах архівного фонду «Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області» розпорядження про припинення права постійного користування ДП «Київське лісове господарство» кварталу 50 виділ 6 Приміського (Ірпінського) лісництва за 2005 рік не виявлено. Аналогічну відповідь також отримано з Архівного відділу Бучанської районної державної адміністрації від 23.01.2023 № 05-06/05. Отже, земельні ділянки лісового фонду із користування спеціалізованого лісогосподарського підприємства не вилучалась, що свідчить про порушення вимог ст.ст. 141, 142, 149, 151 Земельного кодексу України під час здійснення державної реєстрації права приватної власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 3222480401:01:009:0094 та 3222480401:01:009:0095. Крім того, згідно зі ст.ст. 18, 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, які мають особливий правовий режим. Однак, під час відведення земельних ділянок з кадастровими номерами 3222480401:01:009:0094 та 3222480401:01:009:0095 у власність для ведення особистого селянського господарства та для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, порушено порядок зміни цільового призначення земель, оскільки така зміна проведена не уповноваженим відповідно до вимог Земельного кодексу України органом та за відсутності згоди органу лісового господарства. Згідно ч. 2 ст. 20 Земельного кодексу України зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Переведення лісових земель до інших категорій провадиться за згодою відповідних державних органів лісового господарства Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя (ч. 2 ст. 42 Лісового кодексу України). Так, згідно листа Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства від 07.10.2021 № 04-48/1841 управління не надавало погодження на зміну цільового призначення спірних земельних ділянок. Також, згідно листів Бучанської районної військової адміністрації Київської області від 16.01.2023 № 01.3-35/148 та Архівного відділу Бучанської районної державної адміністрації від 23.01.2023 № 05-06/05 вбачається, що в документах архівного фонду «Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області» розпорядження про зміну цільового призначення лісової земельної ділянки, що перебувала у користуванні ДП «Київське лісове господарство» в кварталі 50 виділ 6 Приміського (Ірпінського) лісництва за 2005 рік не виявлено. У зв`язку з чим, зміна цільового призначення земельних ділянок лісового фонду відбулась з порушенням вимог ст. 20 Земельного кодексу України, ст. 42 Лісового кодексу України. Частиною 2 статті 78 Земельного кодексу України визначено, що право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України). Отже,\~в порушення\~вимог ст.\~78,\~116\~Земельного кодексу\~України [PERSON] \~зареєстрував за\~собою право\~приватної власності\~на земельні\~ділянки з\~кадастровими номерами\~3222480401:01:009:0094\~та 3222480401:01:009:0095,\~рішення про\~відведення яких\~не приймалось,\~а право\~приватної власності\~у законний\~спосіб не\~встановлювалось,\~що підтверджується листом Білогородської сільської ради від 11.11.2021 № 1968/02-26 та рішенням 14 сесії Білогородської сільської ради 4 скликання від 19.09.2005 № 9. Відповідно до ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб. Водночас, згідно п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук). Згідно до постанови Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17.07.2020 №807-IX до складу Бучанського району Київської області включено Білогородську сільську територіальну громаду, у зв`язку з ліквідацією Києво-Святошинського району. Отже, розпорядження земельними ділянками державної власності лісогосподарського призначення для лісогосподарських потреб в межах населених пунктів на даний час покладено на Бучанську районну державну адміністрацію, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 122, п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України. Статтею 373 Цивільного кодексу України визначено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Статтею 373 ЦК України визначено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 152 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Статтею 178 Цивільного кодексу України визначено, що об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи. Види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту), мають бути прямо встановлені у законі. Види об`єктів цивільних прав, які можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), встановлюються законом. Цивільний оборот земельних ділянок водного фонду є і був обмежений законодавчо. Вказане стосується і земельних ділянок, які знаходяться як під річками та водосховищами, так і у прибережних захисних смугах річки Дніпро. Враховуючи вищевикладене, у даному випадку, вірним способом захисту порушеного права є пред`явлення до суду негаторного позову в порядку, визначеному ст. 391 Цивільного кодексу України до нинішніх власників земельних ділянок з метою усунення перешкод, які вони створюють власнику Бучанській районній державній адміністрації у користуванні та розпорядженні землями лісогосподарського призначення. Метою негаторного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, яким він позбавлений можливості користуватись і розпоряджатись, а саме спірними земельними ділянками водного фонду. Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16 дійшла до правових висновків, відповідно до яких рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 15.10.2019 у справі № 911/3749, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, від 01.02.2020 у справі № 922/614/19. Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного, не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - суд знає закони (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17). Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення. Крім того, відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду викладеної у пунктах 38-39 постанови від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі 488/5027/14-ц. Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 01.10.2019 у справі № 911/2034/16, від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17. У випадку позбавлення власника права користування та розпорядження своїм майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю викладений у п. 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, а також у постановах від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 та від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про повернення нерухомого майна є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, відповідно до ст. 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникають із дня такої реєстрації. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Положеннями п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 19.08.2022) визначено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Водночас, такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (п. 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц). Також згідно правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду в п. 72 постанови від 23.06.2020 у справі № 680/214/16, спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (аналогічні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 (п. 36), від 16.01.2019 у справі № 755/9555/18 (п. 25), від 21.08.2019 у справі № 805/2857/17-а, від 15.01.2020 у справі № 587/2326/16-ц (п. 24), від 26.02.2020 у справі № 287/167/18-ц (п. 52). За вказаних обставин, оспорювані земельні ділянки мають бути повернуті Бучанській районній державній адміністрації відповідно до приписів ст. ст. 16, 391 Цивільного кодексу України, ст. 152 Земельного кодексу України, ст. ст. 26, 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Враховуючи, що уповноваженим органом державної виконавчої влади (а фактично, жодним органом) рішення про вилучення спірної земельної ділянки та передачу її у приватну власність не приймалось, відтак право постійного користувача та дійсного володільця земельною ділянкою, до цього часу у законний спосіб не припинене, що вказує на те, що право приватної власності на спірну ділянку у відповідача не виникло, тому ефективним способом захисту, спрямованим на повернення земельної ділянки у власність держави в особі Бучанської районної державної адміністрації, є негаторний позов (ст. 391 Цивільного кодексу України), який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного власника відповідних земельних ділянок. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які учасники судового розгляду посилалися як на підстави своїх вимог, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі. Враховуючи, що позовні вимоги задоволено задоволено повністю, суд,

Outcome: approved