Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-17 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Рух справи. У липні 2023 року [PERSON] (далі - «Позивач») звернувся до [PERSON] (далі - «Відповідач») з даним позовом про захист прав споживачів. В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач посилається на наступні обставини. 09.03.2023 року вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі №357/11821/22 було затверджено угоду від 09.03.2023 року про визнання винуватості, укладену між прокурором Білоцерківської окружної прокуратури Київської області Лужецьким С.А. та обвинуваченим [PERSON] у присутності захисника адвоката Чередніченка Ю.М. [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та призначити узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості від 09.03.2023 року покарання за ч. 1 ст. 122 КК України 2 роки обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України, [PERSON] звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановити іспитовий строк 1 рік. Судове рішення набрало законної сили 11.04.2023 року. Позивач був потерпілим в указаному кримінальному провадженні. Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся. 06.04.2022 року, приблизно о 21:00 годині Відповідач перебував біля під`їзду №6 будинку [ADDRESS] , та завдав Позивачу середньої тяжкості тілесні ушкодження у вигляді перелому 12 ребра зліва та інші ушкодження, які відносяться до легких тілесних ушкоджень. У зв`язку із указаними діями Відповідача Позивач зазнав моральної шкоди, розмір якої він оцінює у 50000,00 гривень. Наявність моральної шкоди він обґрунтовує наступним. У зв`язку з ушкодженням здоров`я йому було завдано сильного фізичного болю та душевних страждань, глибокого душевного болю і емоційного стресу, який супроводжувався почуттям розгубленості, образи, обурення, приниженої гідності, тривоги, страху за своє здоров`я та життя. Неправомірними суспільно-небезпечними діями Відповідача Позивачу завдано немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які позначили негативні зміни у житті потерпілого: щоденні думки та спогади про наслідки про наслідки психотравмуючої події, страх можливого повторення подій, негативні переживання та спогади, потреба в униканні аналогічних обставин, насторога, тривога, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, почуття образи, обурення, приниженої гідності. Таким чином Позивачу було заподіяно психологічні (моральні) страждання. З огляду на викладене Позивач просив суд стягнути з Відповідача на користь Позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000,00 гривень. 20.07.2023 року ухвалою суду було відкрито провадження у даній справі та постановлено провести її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 12). 17.08.2023 року та 20.09.2023 року судові засідання було відкладено з метою повторного виклику Відповідача, який про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с. 14, 19, 24, 32). 22.11.2023 року судове засідання було відкладено за клопотанням представника Відповідача (а.с. 36, 37). 18.01.2024 року у судовому засіданні Позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Надали пояснення аналогічні за змістом позовній заяві. 18.01.2024 року у судовому засіданні допитаний за його згодою у якості свідка Позивач [PERSON] пояснив таке. 06.04.2022 року приблизно то восьмій годині вечора він вийшов на вулицю вирішити питання щоб не ставили транспортний засіб впритул до вікна його квартири. Між ним та людьми, які там були, виникла суперечка, яка тривала близько п`ятнадцяти хвилин. Вони практично вирішили суперечку і Позивач збирався іти до дому. Він стояв спиною до дому і коли почав повертатися, хтось схопив його за спиною та почав придушувати, одночасно із силою чимось натиснувши на його спину. Позивач присів та звільнився та звільнився від захвату. Після цього він побачив, що нападник - це Відповідач. Той почав бити його кулаками та наступав на Позивача. Відступаючи, Позивач перечепився через бордюр та впав. Відповідач скористався цим та пригнув на нього ногами, спочатку на тулуб, а потім сів на нього та наносив удари по голові та тулубу. Позивач відчув сильний біль в області тулуба, намагався стримати удари. Потім Відповідач закінчив бити Позивача та встав. Дружина Позивача викликала швидку і поліцію. Позивача було обстежено, зроблено рентген, йому було встановлено тілесні ушкодження середньої тяжкості. Завданий йому перелом ребра трапився в районі хребта. Лікування тривало сім місяців. Про нього у цей час піклувалася мати та дружина. Тоді він працював і після цього інциденту втратив роботу. Його життєвий уклад змінився: він не міг бігати, гуляти з дітьми, порушився його сон, моральний стан був дуже поганий. Відповідач був визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, йому було призначено кримінальне покарання. За весь час Відповідач жодного разу не намагався відшкодувати Позивачу завдану шкоду та не вибачився перед ним. Медичних документів, які б підтверджували його стан здоров`я він не має, оскільки лікувався за власний кошт. До психолога або інших фахівців він не звертався. 18.01.2024 року у судовому засіданні Відповідач позовні вимоги до себе визнав частково, не заперечував проти стягнення з нього на користь Позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000,00 гривень. По суті справи пояснив, що за адресою: [ADDRESS] , 06.04.2022 року близько шостої-сьомої години вечора він вийшов зі своєї квартири на вулицю, бо почув крики, а саме - лунали погрози в бік його племінниці та її хлопця. Коли Відповідач вийшов то побачив як спиною до нього стоїть Позивач, загороджуючи собою вихід з під`їзду. Відповідач намагався заспокоїти Позивача, той присів і розвернувся. Почалася штовханина. Позивач перечепився за щось та вони впали. Між ними раніше був конфлікт і тому Відповідач побоювався за своє життя. Після цього вони встали і Відповідач вважав інцидент вичерпаним. Він вибачався перед Позивачем, а компенсацію Позивачу пропонував захисник Відповідача. У Відповідача хвора мати, яка перебуває на його утриманні. Сам він офіційно не працевлаштований, тому більше 5000,00 гривень він сплатити не в змозі. 18.01.2024 року у судовому засіданні було допитано у якості свідка [PERSON] , яка пояснила, що Позивач є її чоловіком. З 2001 року вони перебувають у шлюбі, мають двох дітей: повнолітнього сина та неповнолітню доньку. Відповідач є їхнім сусідом. 06.04.2022 року її чоловік вийшов з квартири зробити зауваження з приводу паркування автомобіля під вікнами їхньої квартири, яка розташована на першому поверсі. Свідок була вдома, займалася своїми справами і що трапилося на власні очі не бачила. Але приблизно через тридцять хвилин Позивач повернувся в порваному одягу, без взуття, обличчя було побите та в крові. Він розповів, що його побив сусід зверху. Вона викликала поліцію, а коли вони приїхали - викликала швидку, яка забрала її чоловіка в лікарню. Щодо моральної шкоди, заподіяної Позивачу пояснила, що після побиття її чоловік близько місяця майже взагалі не спав, його мучили болі, вона колола йому знеболювальні уколи. Позивач не міг обходитися без сторонньої допомоги: ні сходити в душ, ні в туалет. Після того як ребра зрослися, він змінився, став нервовим через те, що не міг допомогти родині на початку війни. Його можливості значно обмежилися - це його значно пригнічувало. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено наступні фактичні обставини. 09.03.2023 року вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі №357/11821/22 було затверджено угоду від 09.03.2023 року про визнання винуватості, укладену між прокурором Білоцерківської окружної прокуратури Київської області Лужецьким С.А. та обвинуваченим [PERSON] у присутності захисника адвоката Чередніченка Ю.М. [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та призначено узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості від 09.03.2023 року покарання за ч. 1 ст. 122 КК України 2 роки обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України, [PERSON] звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановлений іспитовий строк 1 рік. Сторонами вирок в апеляційному порядку не оскаржувався і набрав законної сили 11.04.2023 року. Указаним вироком встановлено наступне. 06.04.2022 року, приблизно о 21.00 годині [PERSON] перебував біля під`їзду №6 будинку [ADDRESS] , де в останнього на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин виник конфлікт із [PERSON] , який в подальшому переріс в штовханину під час якої [PERSON] перечепившись впав на землю та в цей час, на ґрунті виниклих неприязних відносин, у [PERSON] , виник умисел на заподіяння [PERSON] , середньої тяжкості тілесних ушкоджень. З метою реалізації вказаного умислу, [PERSON] , діючи умисно, передбачаючи суспільну небезпечність своїх дій, а також бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді середньої тяжкості тілесних ушкоджень, припускаючи можливість спричинення шкоди здоров`ю потерпілому, в той час коли [PERSON] намагався підвестись на ноги, при цьому перевернувшись на живіт та в цей час [PERSON] умисно стрибнув ногами на потерпілого [PERSON] всією масою свого тіла, внаслідок чого заподіяв останньому тілесне ушкодження у вигляді перелому 12 ребра зліва, яке відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, яке спричинило тривалий розлад здоров`я строком понад 3 тижні (більш як 21 день) та сівши зверху почав наносити множинні удари руками в область голови та тулуба, спричинивши садна на обличчі та тулубі, синці на тулубі, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. [PERSON] вчинив умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, тобто злочин, передбачений ч. 1 ст. 122 КК України. [PERSON] свою винуватість у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, визнав, підтвердив обставини вчинення ним кримінального правопорушення, погодився з встановленими обставинами, зазначив, що такі дії більше не повторяться. Відповідач визнав факт заподіяння ним Позивачу моральної шкоди та, пославшись на відсутність роботи та скрутний майновий стан, визнав позовні вимоги до себе частково - в розмірі 5000,00 гривень. Норми матеріального та процесуального права України, якими керується суд. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, до якого згідно з практикою Суду відносяться й грошові кошти. У пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). Відповідно до частин третьої-четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За правилами ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У свою чергу, ст. 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (Постанова Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17). Верховний Суд також неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. У частині третій статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 цього Кодексу. Згідно з п.9 ч.2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Висновки суду. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 05.12.2022 року по справі № 214/7462/20. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Указаний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 05.12.2022 року по справі № 214/7462/20. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц, указано, що моральна шкода - це страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з оточенням, до інших негативних наслідків морального характеру. Суд визначає його залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 року у справі № 216/3521/16-ц. Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами від 25.05.2001 року) під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок фізичних чи моральних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльності інших осіб. Згідно з пунктом 9 вищезазначеної постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Судом встановлено, що Позивач внаслідок вчинення Відповідачем кримінального правопорушення зазнав моральних переживань, які були викликані тим, що під час конфлікту він зазнав травмувань, його рідні тривалий час змушені були за ним доглядати, внаслідок чого змінився звичайний ритм його життя, що погано відобразилося на його моральному стані. Утім, суд ураховує, що Позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження тієї обставини, що він втратив роботу, як і не надано будь яких медичних документів. З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення із Відповідача на користь Позивача моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, а саме - в розмірі 30000,00 гривень, оскільки виходячи із доведених Позивачем обставин, дана сума є достатньою та співмірною із понесеними ним моральними стражданнями. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених Позивачем позовних вимог, з урахуванням обраного ним способу захисту права, на підставі поданих доказів. Судові витрати. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки Позивача звільнено від сплати судового збору, а позов задоволено, то з Відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2684,00 гривень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial