Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-21 00:00:00

Представник позивача адвокат Ковальов В.М., який діє на підставі ордеру серії АІ №1231362 від 16.02.2023р., звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 226\~000 доларів США. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що у лютому 2022 року позивач надав відповідачу в борг 226\~000 доларів США, що підтверджується розпискою від 01.02.2022р., а відповідач зобов`язувався повернути кошти в строк до 01.01.2023р. До теперішнього часу відповідач не виконав свого зобов`язання, не повернув позивачу позичені кошти та ігнорує телефонні дзвінки позивача. Оскільки в добровільному порядку відповідач не виконує свого грошового зобов`язання перед позивачем, то останній змушений звернутись до суду з даним позовом. Відповідач заперечив проти позову та у поданому письмовому відзиві просив відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування позиції відповідача у відзиві зазначено, що відповідач не визнає факту отримання коштів від позивача, не надавав позивачу ніякої розписки та не підписував її. Також у відзиві зазначається про нікчемність наданої позивачем розписки, оскільки в ній наявні виправлення дати її складання та дати повернення коштів. 10.04.2023р. судом відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. 09.06.2023р. судом закрито підготовче провадження у справі, а справу призначено до судового розгляду. 12.06.2023р. від представника відповідача адвокат Чорноіваненко Д.О., який діє на підставі ордеру серії СА №1055501 від 22.05.2023р., на адресу суду надійшов письмовий відзив проти позову, в якому викладено позицію відповідача. 17.07.2023р. від представника відповідача до суду надійшло клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи для з`ясування відповіді на питання «Чи виконано рукопис розписки від 01.02.2022р. (01.02.2023) [PERSON] .?». Усною ухвалою суду від 17.07.2023р. судом прийнято відзив відповідача та надано стороні відповідача строк для надання суду документів з вільними зразками підпису відповідача. 01.08.2023р. на адресу суду надійшли документи із зразками підпису відповідача, а також клопотання представника відповідача про зміст питань, які необхідно поставити на розгляд експерта. 16.10.2023р. судом постановлено ухвалу про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи для вирішення питання «Чи виконаний підпис розписки від 01.02.2022 року (01.02.2023) [PERSON] .?». Проведення експертизи доручено експертам Черкаського НДЕКЦ при МВС України. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено. На виконання ухвали суду від 16.10.2023р., від Черкаського НДЕКЦ МВС України на адресу суду 21.12.2023р. надійшов висновок експерта №СЕ-19/124-23/13079-ПЧ. 22.12.2023р. судом поновлено провадження у справі, а справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених в позовній заяві. Додатково пояснив, що виправлення в розписці зроблені самим відповідачем, але вони не спростовують змісту та дійсності такого документу. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позову та просив відмовити у його задоволенні. Пояснив, що відповідач фактично не отримував від позивача грошових коштів, а зміст розписки свідчить, що вона складена 01.02.2023р. і містить умову про повернення коштів до 01.01.2023р., а отже є суперечливою і не може вважатись належним доказом. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов і відзив на позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно розписки від 01.02.2022р. [PERSON] (позичальник) отримав від [PERSON] (позикодавець) грошові кошти в сумі 226\~000 доларів США, які зобов`язувався повернути позикодавцю до 01.01.2023р. /а.с. 178/. Згідно висновку експерта Черкаського НДЕКЦ МВС України від 19.12.2023р. №СЕ-19/124-23/13079-ПЧ підпис від імені [PERSON] у такій розписці виконаний самим [PERSON] /а.с. 189-195/. Оскільки відповідач в добровільному порядку до теперішнього часу не повернув позивачу позичених грошових коштів, то позивач звернувся до суду з даним позовом. Таким чином, між сторонами існує спір щодо виконання грошового зобов`язання, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК). Надаючи оцінку доводам учасників справи в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанови Верховного Суду від 16.06.2021р. у справі № 554/4741/19, від 18.04.2022р. у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022р. у справі № 209/3085/20). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК). Відповідно до ст. 1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Верховний Суд у постанові від 07.07.2023р. у справі №206/501/20 зазначив, що «тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналіз ч. 2 ст. 1047 ЦК дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України)». Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. У статті 545 ЦК передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у ст. 545 ЦК. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку (постанова Верховного Суду від 19.12.2018р. у справі № 544/174/17). У постанові Верховного Суду від 25.01.2023р. у справі № 369/11450/19 вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких висновків Верховний Суд не встановив». Статтями 12, 13, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Аналіз змісту такої розписки свідчить, що вона підтверджує факт отримання відповідачем 01.02.2022р. грошових коштів від позивача в сумі 226\~000 доларів США, а також містить застереження про обов`язок відповідача повернути відповідні кошти до 01.01.2023р. Відповідна розписка підписана особисто відповідачем, що підтверджується висновком експерта від 19.12.2023р. В контексті доводів сторони відповідача суд зауважує, що наявні у розписці виправлення у даті повернення коштів (з 2022 на 2023 рік), а також у даті складання розписки, що вказана в її нижній частині (2022-2023), не спростовує правового значення такого документу. При цьому слід звернути увагу, що в тексті самої розписки чітко у словесно-буквенній формі вказано дату отримання грошових коштів, а у верхній частині розписки вказана дата її складання 01.02.2022р. Тож наявні у розписці виправлення не спростовують самого факту отримання відповідачем грошових коштів, а також наявності в нього обов`язку їх повернути. В цьому контексті слід звернути увагу, що у борговому документі може і не бути визначено дати повернення грошових коштів, що не звільняє боржника від обов`язку повернути позичені кошти. Відповідно до а. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Тож наявність виправлень у даті повернення позики або неправильна визначена дата її повернення не тягне за собою недійсність зобов`язання, а може бути лише підставою для оспорення боржником дати виконання ним його обов`язку з повернення позики. Також слід звернути увагу, що боргова розписка за своєю природою є формою договору, а отже її зміст має тлумачитись за правилами, встановленими ст. 213 ЦК. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18.04.2018р. по справі №753/11000/14-ц роз`яснив, що: «Відповідно до ч. 1 ст. 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до ст. 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.» Дослідження та тлумачення наявної в матеріалах справи розписки відповідача дає підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачем 01.02.2022р. було отримано від позивача у позику суму коштів в розмірі 226\~000 доларів США, яку відповідач мав повернути до 01.01.2023р., але цього не зробив. Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідачем не надано суду доказів та не доведено обставин того, що він не укладав розписки (договору позики) і не отримував за такою розпискою коштів від позивача. Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 525 ЦК одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК). Відповідно до ст. 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, та достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, а також, враховуючи, що відповідач грошові кошти від позивача отримав, однак своє зобов`язання з повернення таких коштів не виконав, порушивши умови договору позики, то суд приходить до висновку про обґрунтованість та правомірність позовних вимог, внаслідок чого позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Стосовно судових витрат, то суд зауважує, що оскільки позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі, то понесені відповідачем судові витрати відшкодуванню не підлягають. Питання щодо відшкодування судових витрат, понесених позивачем, судом не розглядається, оскільки представником позивача на підставі ч. 8 ст. 141 ЦПК України зроблено заяву про подання доказів на підтвердження розміру таких витрат після ухвалення рішення суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved