Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-14 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернулась в суд з вищевказаним позовом в інтересах [PERSON] посилаючись на те, що позивач з 25.11.1986 року по 12.03.2014 року працював на посадах помічника машиніста екскаватора та машиніста екскаватора Південного ГЗК в умовах впливу шкідливих факторів та з вини відповідача отримав хронічне професійне захворювання, що видно з акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 від 03.07.2021. 14 вересня 2023 року позивач вперше пройшов огляд МСЕК, де йому встановлено 25% втрати працездатності безстроково. У зв`язку з ушкодженням здоров`я позивачу постійно доводиться перебувати на стаціонарному лікуванні. Через хронічні захворювання порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно відчуває біль у грудях. Тривалий процес лікування позбавляє його можливості вести повноцінний спосіб життя, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги. Не може матеріально забезпечувати себе та членів своєї сім`ї на достатньому рівні, що також завдає йому моральних страждань. Вважає, що з боку відповідача повинна бути відшкодована позивачу моральна шкода, у розмірі 120 600 грн. В судове засідання сторони не викликались. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Представником відповідача подано відзив на позов, з якого видно, що позивач працював в шкідливих умовах 26 років 11 міс. 20 днів, звільнився за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію 12.03.2014. Пенсію за віком йому призначено з 30.01.2012. З моменту припинення трудових відносин з відповідачем до моменту визначення ступеня втрати професійної працездатності минуло 9 років і не відомо, якими видами діяльності займався позивач. Позивач знав про шкідливі умови праці на підприємстві відповідача, свідомо продовжував працювати в таких умовах тривалий час, отримуючи за це відповідні пільги та компенсації, хоча для отримання пенсії на пільгових умовах достатньо було пропрацювати не більше 10 років. Наявні шкідливі фактори на робочому місці позивача зумовлені відповідним видом діяльності підприємства та не можуть бути змінені чи пристосовані до людини. Зменшення їх негативного впливу досягається за рахунок дотримання встановлених вимог з охорони праці щодо безпеки та захисту здоров`я працівників, які в повному обсязі виконуються відповідачем. Також зазначають у відзиві, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту заподіянні моральної шкоди відповідачем, а також доказів наявності вини відповідача у заподіянні такої шкоди. З положень ст. 237-1 КЗпП України видно, що для стягнення моральної шкоди позивач повинен довести факт порушення відповідачем його законних прав, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначають у відзиві, що із наведених позивачем обставин не вбачається, яким чином відповідач порушив законні права та інтереси позивача і, як наслідок, він отримав моральні страждання. За незначний проміжок часу між встановленням позивачеві професійного захворювання та моментом звернення до суду позивач не міг зазнати стільки моральних страждань, як вказано в позові. На думку відповідача, зазначена позивачем сума моральної шкоди є значно завищеною та необґрунтованою, що видно з аналізу судової практики у справах з аналогічним предметом спору. Просять відмовити в задоволенні позовних вимог. Також вказують, що у разі стягнення з відповідача моральної школи слід застосувати до спірних правовідносин вимоги податкового законодавства та стягувати її з врахуванням податків та інших обов`язкових платежів. Також представником відповідача подано клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, у зв`язку з їх не співмірністю. 20 листопада 2023 року відкрито провадження у даній справі, розгляд якої призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвалами від 08.01.2024 відповідачу відмовлено у задоволенні клопотання про розгляд даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та про призначення судової експертизи безпеки життєдіяльності. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. Із копії трудової книжки [PERSON] , [INFO] , видно, що з 25 листопада 1986 року він прийнятий на роботу у ВАТ «Південний ГЗК» помічником екскаватора. 01.08.1991 переведений машиністом екскаватора. 12.03.2014 звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. 01.08.2018 прийнятий на посаду сторожа в ТОВ «Соціальні ініціативи Криворіжжя». 27.08.2020 звільнений за власним бажанням. Як зазначено в інформаційній довідці про умови праці працівника при підозрі в нього хронічного професійного захворювання від 19.04.2021, згідно з Державними санітарними нормами та правилами «Гігієнічна класифікація праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу», затвердженими Наказом МОЗ України в 08..04.2014 № 248, загальна оцінка умов праці позивача віднесена до 3 класу 4 ступеня «Шкідливі». Із виписки з медичної карти амбулаторного хворого видно, що позивач з 2002 року став звертатися до лікаря з приводу захворювань легень. Щороку, іноді по декілька раз на рік, перебував на лікуванні з приводу хронічного бронхіту або ГРВІ. В період з 22.02.2022 по 04.03.2022 [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в медичному закладі з приводу хронічного обструктивного захворювання легень другої-третьої стадії, група С, фаза загострення, ЛН другого-третього ступеня. Під час перебування позивача на лікуванні в ДУ «УКР НДІ ПРОММЕД» в період 17.05.2023 по 01.06.2023 з діагнозами: сидеросилікоз першої-другої стадії, пізній розвиток, ускладнений хронічним обструктивним захворюванням легень другої-третьої стадії, група С, фаза загострення. ЛН другого-третього ступеня, медичним висновком ЛЕК спеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я ДУ «Український НДІ промислової медицини» від 25.05.2023 №576 [PERSON] встановлено професійний характер захворювання. Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 03 липня 2023 року проведено розслідування причин виникнення у [PERSON] професійного захворювання. Згідно з пунктами 17,18 акту професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи машиністом екскаватора рудоуправління з 01.08.1991 по 12,03.2014, [PERSON] керуючи екскаватором, здійснював технологічні операції з розкриття, видобутку, навантаження гірничої маси у кар`єрі. Виконував роботи з обслуговування вказаної техніки та приймав участь у її ремонті. Під час ведення цього процесу, у відповідності до атестації робочого місця, в період з 11.07.1995 по 12.03.2014 через недосконалість робочого місця, виконував роботи, що характеризуються впливом пилу, концентрація якого, перевищувала нормативні значення. Причинами професійного захворювання вказано: Аерозоль фіброгенної дії. Концентрація кремнію діоксиду кристалічного за вмістом пилу від 10 до 70 % в повітрі робочої зони перевищувала нормативне значення в 2,5 - 13,2 раз (5,0 - 26,4 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3), згідно наказу Міністерства охорони здоров`я України від 14.07.2020 №1596 «Про затвердження гігієнічних регламентів допустимого вмісту хімічних і біологічних речовин у повітрі робочої зони». Шкідливими умовами праці позивача визнано: за вмістом аерозолів переважно фіброгенної дії в повітрі робочої зони - до 3 класу 4 ступеня ('шкідливі); за рівнем вібрації - до 3 класу 2 ступені (шкідливі); за рівнем шуму - до 3 класу 2 ступеня (шкідливі); за показниками важкості праці - до 3 класу 2 ступеня (шкідливі); за показниками мікроклімату - до 3 класу 4 ступеня (шкідливі). Загальна оцінка: умови праці відносяться до 3 класу 4 ступеня (шкідливі). При первинному огляді обласною МСЕК №2 14 вересня 2023 року [PERSON] встановлено 25 % втрати професійної працездатності по сидеросилікозу з 28 серпня 2023 року безстроково. Із довідки АТ «Південний ГЗК» від 22.11.2023 №115 видно, що загальний стаж позивача на підприємстві складає 27 років 3 місяці 17 днів, стаж в шкідливих умовах праці 26 років 11 місяців 20 днів. Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання. Статтею 43 Конституції України\~визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Статтею 153 Кодексу законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.\~ \~ \~ \~ Стаття 173 КЗпП закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Суд вважає встановленим факт спричинення позивачу моральної шкоди внаслідок настання у нього стійкої втрати професійної працездатності, встановленої 25.07.2023 року безстроково. Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, що позивач за власним бажанням тривалий час продовжував працювати в шкідливих умовах праці, що стало причиною виникнення у нього професійного захворювання, оскільки саме на роботодавця покладається обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці. Також суд\~не \~погоджується із\~запереченнями представника\~відповідача про\~відсутність у\~відповідача підстав\~для відшкодування\~позивачу моральної\~шкоди у\~зв`язку з\~недоведеністю її\~вини,\~відсутністю причинного\~зв`язку між\~отриманим позивачем\~професійним захворюванням\~та протиправними\~діяннями підприємства, оскільки із пунктів 17, 18 вказаного Акту розслідування хронічного професійного захворювання видно, що професійне захворювання позивача виникло під час роботи в АТ «ПІВДГЗК» та виконання робіт за своєю спеціальністю машиніст екскаватора, що характеризувались впливом пилу, концентрація якого, перевищувала нормативні значення. При цьому, робота позивача на інших підприємствах не зазначена в Акті розслідування в якості обставин виникнення професійного захворювання. Відповідач визнає наявність шкідливих факторів на робочому місці позивача. Відсутність встановлених осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи, не вказує на відсутність вини підприємства відповідача в отриманні позивачем професійного захворювання. Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року встановлено, що обов`язок з відшкодування моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155, ратифікованою Україною законом № 3988-VI (3988-17) від 02 листопада 2011 року передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Частина 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Встановлено, що внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних можливостей, змінився його звичний спосіб життя, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводять до порушення звичайного способу життя та вимагає від позивача додаткових зусиль для його організації. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою для відшкодування моральної шкоди, входять: моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, наявність причинного зв`язку та вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, діючим законодавством не заперечується можливість стягнення з власника підприємства моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати таку моральну шкоду. Крім того, відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача також не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві. Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Судом встановлено, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини АТ «ПІВДГЗК», яким було допущено виконання позивачем роботи, що характеризувалась впливом пилу, концентрація якого перевищувала нормативні значення, що підтверджено висновком МСЕК щодо втрати позивачем професійної працездатності та визначено висновками комісії при розслідуванні профзахворювання і які не оспорило підприємство відповідач, а тому наявні правові підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок професійного захворювання. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. \~ \~ \~ \~Згідно зі ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, встановлення позивачу з 14.09.2023 року 25 % ступеню втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням безстроково,\~обсяг фізичних\~та моральних\~страждань позивача,\~їх інтенсивність\~та довготривалість\~(із\~наданих доказів\~видно,\~що прояви\~хвороби виявлялись\~з 2002\~року,\~в 2020,\~2021,\~2022\~роках лікувався\~стаціонарно у\~зв`язку із\~захворюванням легень),\~ істотність\~вимушених змін\~у його\~життєвих стосунках,\~наслідків,\~що наступили.\~ Також суд враховує тривалість праці позивача в шкідливих умовах праці на підприємствівідповідача, яка склала 26 років 11 місяців 20 днів, а також період з моменту припинення трудових відносин з відповідачем до моменту визначення ступеня втрати професійної працездатності (9 з половиною років). Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). При оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 70 000,00 грн, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що він зазнає у зв`язку з погіршенням здоров`я. Щодо утримання з суми компенсації моральної шкоди податку суд зазначає таке. Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Як видно з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві, а отже заподіяння шкоди життю та здоров`ю найвищого ступеня, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих позивачу внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві, у зв`язку з чим, суд вважає, що стягнення має проводитись без утримання податку з доходу фізичних осіб. На підставі вищевикладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в розмірі 70 000,00 грн. В стягненні решти суми на відшкодування моральної шкоди в розмірі 50600 грн слід відмовити. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке. Відповідно до приписів ст. 133, 137 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу входять до складу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи та підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Такі ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, в його рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Отже, сторона у справі має право на компенсацію таких витрат, якщо нею буде доведено, що розмір таких витрат обґрунтовано. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надані суду: копія договору про надання правничої допомоги від 03.11.2023 укладений між клієнтом [PERSON] та адвокатом Яводчак О.В.; копія додаткової угоди від 03.11.2023, якою визначена сума винагороди (гонорару) адвоката в розмірі 10\~000 грн; копія ордера та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю; акт приймання передачі наданих послуг від 17.11.2023, копія квитанції та прибуткового касового ордеру відповідно до якого позивачем 17.11.2023 сплачено адвокату 10 000,00 грн. Відповідно до ст.28 Правил адвокатської етики розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. У постановах Верховного Суду у\~справі № 905/1795/18\~та у\~справі № 922/2685/19, визначено, що\~суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial