Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, яка представляє свої та інтереси неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , зазначивши, що відповідно до свідоцтва на право власності на житло № [NUMBER] від 26.02.1998 року, набув право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , іншими співвласниками квартири є члени його сім`ї: дружина [PERSON] , сини [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . 03.06.2006 року син позивача і співвласник квартири [PERSON] уклав шлюб з відповідачкою та 09.11.2006 року відповідачка зареєструвала своє місце проживання, від шлюбу у них народилися діти [PERSON] , та [PERSON] , які також були зареєстровані за адресою квартири. Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 04.03.2014 року шлюб між сином позивача та відповідачкою розірвано, дітей від шлюбу залишено з матір`ю. Подавши позов про розірвання шлюбу до суду, відповідачка разом із дітьми забрала всі свої речі та виїхала з квартири, з того часу до квартири не поверталась, не сплачувала комунальні платежі, в утриманні житла участі не брала, квартирою не цікавилась. Реєстрація відповідача у вказаній квартирі позбавляє позивача можливості повноправно здійснювати свої права власника, на власний розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном, зокрема скористатися правом на отримання субсидії на оплату комунальних послуг. Просить визнати [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та зняти їх з реєстрації місця проживання. Справу розглянуто заочно за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач подав письмову заяву, в якій просив розгляд справи здійснювати за його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] , яка діє і в інтересах малолітнього [PERSON] та неповнолітньої [PERSON] , належним чином повідомлялась про судовий розгляд справи (згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення копію ухвали отримала 02.12.2023 року), а враховуючи характер спірних правовідносин - і шляхом розміщення оголошень про виклик на офіційному веб-сайті судової влади, відзив, заперечень та пояснень на позовну заяву не подано. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, надали суду заяви, в яких вказали, що підтримують позовні вимоги та просили розгляд справи здійснювати за їх відсутності. Дослідивши письмові докази та проаналізувавши їх в сукупності, суд дійшов висновку про наступне : Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини щодо користування житловим приміщенням, яке являється спільною сумісною власністю позивача та третіх осіб. Даний спір регулюється нормами цивільного законодавства щодо права користування чужим майном (сервітут). Позивач являється співвласником квартири [ADDRESS] , в якій зареєстрована позивачка, неповнолітня [PERSON] , малолітній [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] є дітьми третьої особи [PERSON] .. Шлюб відповідача та [PERSON] розірвано (рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 04.03.2014 р. по справі №279/8980/13-ц), діти залишені з матір`ю. Відповідно до акту обстеження проживання осіб за місцем реєстрації від 23.08.2023 року та довідкою, виданою головою ОСББ "Сосновського-46" [PERSON] , відповідачка разом з дітьми [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS] фактично не проживають із грудня 2013 року. Вирішуючи питання про те, які правові норми за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ст.58,ч.1 Конституції України) підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи час їх виникнення, встановлено, що такими є ст.391, 405, 406 ч.2 ЦК України, відповідно до яких власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік він втрачає право на користування житлом, право користування чужим майном може бути припинено за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідачка перебувала в офіційному шлюбі з сином позивача [PERSON] , який являється одним із співвласників квартири [ADDRESS] , у вказаній квартирі зареєстровані його неповнолітні діти, право користування квартирорю яких є похідним від права їх батька як співвласника квартири. Безпосередньо відповідач [PERSON] є колишнім членом сім`ї [PERSON] , в квартирі зареєстрована, однак нею не користується, витрат по її утриманню не несе, за користування нею власникам не сплачує. Вказані обставини відповідачем не спростовані. Після розірвання шлюбу відповідач втратила статус члена сім`ї власника майна. Враховуючи, що відповідач, яка з 04.03.2014 року не являється членом сім`ї власників майна, користування майном позивача не здійснює добровільно, витрат по утриманню спірного житлового приміщення не несе, за користування оплати не проводить, вона втратила право на користування ним, тому вимога позивача щодо визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування спірним житлом, підлягають частковому задоволенню, оскільки зняття відповідача з реєстрації може бути проведено в позасудовому порядку на підставі даного рішення. Вимоги про визнання неповнолітньої [PERSON] та малолітнього [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження (ч.2 ст.25 ЦК України). Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними; обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (ст.30 ЦК України). Дієздатність у повному обсязі настає, як правило, після досягнення повноліття; певний обсяг дієздатності осіб, які не досягли повноліття, диференціюється в залежності від віку, а саме для осіб, які не досягли 14 років (ст.31 ЦК України), та для осіб від 14 до 18 років (ст.32 ЦК України). За змістом положень статті 29 ЦК України місце проживання фізичної особи у віці до 14 років обумовлене місцем проживання її батьків. Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вільний вибір місця проживання обмежується щодо осіб, які не досягли 14-річного віку. Отже, законодавством України самостійне здійснення малолітньою особою своїх житлових прав, до яких належить і право користування житловим приміщенням, не передбачено, вільний вибір місця проживання осіб, які не досягли 14 років, обмежений законом. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Суд зазначає, що неповнолітня [PERSON] та малолітній [PERSON] не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їхнього непроживання у спірній квартирі не може бути безумовною підставою для визнання їх таким, що втратили право користування зазначеним житлом, а стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією, що відповідає висновку Верховного Суду в постанові від 27.12.2018 року по справі 759/19394/15-ц. Оскільки батько [PERSON] та [PERSON] являється співвласником квартир [ADDRESS] , де зареєстровано постійне місце проживання його та вказаних дітей, то відповідно його діти мають право користування належним йому майном до досягнення повноліття. Крім того, позивачем не подано доказів щодо створення реєстрацією дітей в квартирі перешкод саме позивачеві в користуванні чи розпорядженні нею. Право дитини на житло та його недоторканість закріплені у ст. ст.16, 27 Конвенції про права дитини, ст.18 Закону України «Про охорону дитинства». Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітня [PERSON] та [PERSON] , набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це відповідно до ст. 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивачів. Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивачі (за доведеності понесення ними таких витрат одноособово) не позбавлені можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) неповнолітньої дитини. Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 10.07.2019 року в справі № 465/7083/13-ц. Отже, суд вважає, що позовні вимоги про визнання неповнолітньою [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial