Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-08 00:00:00

ІСТОРІЯ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ. У провадженні Сихівського районного суду м. Львова перебуває справа №464/4957/23 за позовом [PERSON] (надалі Позивач) до [PERSON] (надалі Відповідач-1), Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (надалі Відповідач-2), [PERSON] (надалі Відповідач-3), [PERSON] (надалі Відповідач-4), [PERSON] (надалі Відповідач-5) про визнання недійсним свідоцтва про право власності, скасування наказу та припинення права власності. Ухвалою від 02.08.2023 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позову. У встановлений судом строк заявник усунув недоліки позову, визначені ухвалою від 02.08.2023. Ухвалою від 16.08.2023 суд прийняв позов до розгляду та відкрив провадження у цивільній справі, справу ухвалив розглядати в порядку загального позовного провадження, призначив підготовче засідання на 14.09.2023. Ухвалою від 07.09.2023 задоволено заяву представника відповідача, ухвалено проводити судові засідання у справі в режимі відеоконференції. У підготовчому засіданні 14.09.2023 оголошувалась перерва до 29.09.2023. 29.09.2023 суд оголосив перерву у підготовчому засіданні до 24.10.2023. Ухвалою від 24.10.2023 задоволено клопотання представника позивача про заміну у справі відповідача, замінено первісного відповідача Львівську міську раду, на належного відповідача Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, відкладено підготовче засідання на 14.11.2023. Ухвалою від 14.11.2023 суд закрив підготовче провадження у справі, розгляд справи по суті призначив на 04.12.2023. В судовому засіданні представник Позивача позов підтримала з підстав викладених у позовній заяві, просила задоволити повністю. Представник Відповідача-1 заперечив щодо позову з підстав викладених у відзиві, просив відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. АРГУМЕНТИ СТОРІН. Аргументи позивача. Позов обґрунтовано тим, що за результатами проведення процедури приватизації позивач та відповідачі-1, 3-5 набули на праві спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS] . На час приватизації у ній постійно проживали та були зареєстровані: позивач, [PERSON] (його дружина), [PERSON] та [PERSON] (його сини), а також [PERSON] (як його онук). Малолітній відповідач-1 брав участь у приватизації як член сім`ї (син [PERSON] ). На переконання позивача, відповідач-1 безпідставно набув право спільної сумісної власності, оскільки на час проведення приватизації не був членом сім`ї, що встановлено рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 14.03.2018 у справі №457/649/17 та підтверджується висновком експерта Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №10/659 від 31.08.2017, згідно із яким біологічне батьківство [PERSON] відносно [PERSON] виключається. Оскільки чинне на момент виникнення спірних відносин законодавство передбачало можливість проведення приватизації лише членами сім`ї, позивач просить суд: - скасувати наказ Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради №17-Ж-С від 14.03.2007 в частині передачі відповідачу-1 у власність квартири; - визнати недійсним свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 14.03.2007 в частині права спільної сумісної власності відповідача-1 на квартиру; - припинити право спільної сумісної власності відповідача-1 на квартиру. Аргументи відповідача-1. Відповідач-1 подав до суду відзив на позовну заяву, у якому заперечив проти задоволення позовних вимог з наступних підстав: 1. Позивач уже звертався до Сихівського районного суду м. Львова із позовними вимогами, які розглядалися у межах справи №464/4185/20 та які охоплюють позовні вимоги у справі №464/4957/23. Підставою позову у згаданих справах є обставина відсутності кровної спорідненості між позивачем та відповідачем-1, у зв`язку із чим перший повторно просить позбавити останнього майнових прав на квартиру. 2. Приватизація проведена з дотриманням вимог чинного на момент виникнення спірних відносин законодавства, що підтверджується, зокрема рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 17.11.2021 у справі №464/4185/20. Доводи позивача у цій частині є необґрунтованими та безпідставними. 3. Відповідачем-1 заявлено про пропуск позивачем строку позовної давності. Він вказує, що оскаржувані наказ та свідоцтво датовані ще 2007 роком, а зі змісту рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 14.03.2018 у справі №457/649/17 вбачається, що позивач ще в січні 2017 року міг довідатись про те, що відповідач-1 не є його онуком. Крім цього, під час проведення судових засідань у справі №464/4185/20, а також у письмових поясненнях у згаданій справі позивач додатково підтверджував обставину того, що у 2017 році [PERSON] довідався про те, що не є біологічним батьком [PERSON] . Аргументи відповідача-2. Відповідач-2 подав до суду заяву, у якій вказав, що не є належним відповідачем у справі. Так, станом на дату подання позовної заяви відповідач-2 не є правонаступником у спірних правовідносинах, уповноваженою особою у відносинах, щодо яких виник спір, немає повноважень на видачу наказів про оформлення права власності на житло. Повноважними особами у цих відносинах є Юридичний департамент Львівської міської ради та Комунальна установа «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду». Аргументи відповідачів-3, 4, 5. Відповідачі-3, 4, 5 подали до суду заяви, у якій повідомили про те, що визнають позов у повному обсязі та просять здійснювати розгляд справи за їх відсутності. ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ. 14.03.2007 квартиру [ADDRESS] , передано у спільну сумісну власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується наказом Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради №17-Ж-С та додатком до нього «Список громадян, яким передаються у власність квартири житлового фонду Львівської міської ради по Сихівському району». Згадана квартира приватизована відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до цього наказу переліченим вище особам видано свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 14.03.2007. Судом встановлено, що [PERSON] не є сином (кровно спорідненим) [PERSON] та, відповідно, не є онуком [PERSON] , що встановлено та випливає зі змісту: - висновку судового експерта Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №10/659 від 31.08.2017, згідно із яким біологічне батьківство [PERSON] відносно [PERSON] виключається; - рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 14.03.2018 у справі №457/649/17, яким позовні вимоги позовом [PERSON] до [PERSON] про виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини задоволено, виключено з актового запису №2466 від 12.05.2005 про народження [PERSON] , вчиненого міським відділом РАЦС Львівського міського управління юстиції, відомості про [PERSON] , як про батька дитини. Крім цього, судом встановлено, що позивач звертався до Сихівського районного суду м. Львова із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Юридичного департаменту Львівської міської ради, треті особи: орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, Комунальна установа «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» про визнання недійсним та скасування наказу про передачу квартир у власність громадян, свідоцтва про право власності на квартиру та повернення квартири у комунальну власність. Як на підставу для задоволення позову, він посилався на відсутність його згоди на приватизацію квартири. Він вказував, що не писав і не подавав заяву про приватизацію квартири, а підпис на такій заяві виконано не ним. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 17.11.2021 у справі №464/4185/20, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 18.04.2022, вказані вище позовні вимоги залишено без задоволення. ОЦІНКА СУДУ. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу (надалі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). У даній справі позивач звернувся до суду із матеріально-правовими вимогами немайнового характеру про скасування наказу Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради №17-Ж-С від 14.03.2007 в частині передачі відповідачу-1 у власність квартири; визнання недійсним свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 14.03.2007 в частині права спільної сумісної власності відповідача-1 на квартиру; припинення право спільної сумісної власності відповідача-1 на квартиру. Як на підставу позову, він посилається на те, що відповідач-1 не є членом сім`ї, а тому не міг набути право спільної сумісної власності у порядку передбаченому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (надалі Закон №2482-XII). Дослідивши наявні матеріали справи, аргументи, доводи та заперечення учасників справи, суд звертає увагу на таке. Згідно зі ст. 1 Закону №2482-XII (тут і надалі в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. (ч. 1 ст. 2 Закону №2482-XII). Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина (ч.ч. 1, 3 ст. 8 Закону №2482-XII). Представницьким органом місцевого самоврядування у межах Львівської міської територіальної громади є Львівська міська рада, яка управлена розподіляти між своїми виконавчими органами повноваження на здійснення приватизації державного житлового фонду. 19.12.2016 рішенням Львівської міської ради №1200 затверджено Положення про розподіл функцій між окремими виконавчими органами міської ради при проведенні приватизації державного житлового фонду (надалі Положення). Аналіз змісту цього Положення дає підстави для висновку, що рішення про приватизацію державного (комунального) житлового фонду приймає юридичний департамент у формі наказу, проект якого виготовляється комунальною установою «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду». Надалі, відповідний проект візується начальником Львівського міського центру приватизації державного житлового фонду, начальником управління охорони історичного середовища та головою районної адміністрації за місцем знаходження об`єкта нерухомого майна на відповідність законодавству України. Підписання та реєстрацію наказу здійснюють особи, уповноважені на це директором юридичного департаменту (п.п. 2, 4-6 Положення). Таким чином, починаючи з кінця 2016 року, саме юридичний департамент Львівської міської ради є органом відповідальним за прийняття рішення про приватизацію державного житлового фонду у місті Львові, тобто є органом приватизації в розумінні Закону №2482-XII. У свою чергу, комунальна установа «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» є лише органом з оформлення документів щодо приватизації державного житлового фонду, створеним Львівською міською радою ухвалою №4884 від 14.07.2015, та не приймає остаточного рішення щодо приватизації. Що стосується УКВ Департаменту комунальної власності Львівської міської ради, то станом на сьогодні воно не наділене повноваженнями у правовідносинах щодо приватизації державного (комунального) житлового фонду. Так, згідно із рішенням Львівської міської ради №856 від 01.10.2021 «Про затвердження Положення про управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та його структури» управління уповноважене лише на організацію та забезпечення проведення приватизації (продажу) майна, яке належить до комунальної власності Львівської міської територіальної громади, а не на прийняття рішення про приватизацію державного (комунального) житлового фонду відповідно до Закону №2482-XII. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц викладено правовий висновок, згідно із яким пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Суд зазначає, що належним відповідачем у спорах про оскарження рішення про приватизацію державного (комунального) житлового фонду, прийнятого згідно із Законом №2482-XII, є відповідний орган, який уповноважений на прийняття такого рішення. У даній справі цим органом є юридичний департамент Львівської міської ради, а не УКВ Департаменту комунальної власності Львівської міської ради, як вказує позивач, а тому саме до першого повинна бути пред`явлена позовна вимога в частині скасування наказу №17-Ж-С від 14.03.2007. Встановивши пред`явлення позовної вимоги про скасування в частині наказу №17-Ж-С від 14.03.2007 до неналежного відповідача, а також з`ясувавши належного відповідача у даній справі, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову [PERSON] у цій частині. Що стосується позовної вимоги про скасування свідоцтва про право власності в частині, то слід зазначити, що згідно із ч. 5 ст. 8 Закону №2482-XII передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Суд звертає увагу на те, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто, оскаржуване свідоцтво про право власності не породжує виникнення у відповідача-1 відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. У своїй постанові від 05.02.2020 у справі №904/750/19 Верховний Суд вказав, що свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Чинність свідоцтва є показником, який характеризує його юридичну силу, тобто якщо правова підстава (правочин), у зв`язку з якою був виданий документ, визнана недійсною, то такий правочин не породжує у його сторін прав, а відтак свідоцтво як посвідчувальний документ втрачає свою юридичну силу і не може підтверджувати право, яке вже відсутнє. Таким чином, для скасування свідоцтва про право власності на приватизоване майно має бути визнано недійсним та скасовано рішення органу приватизації, на підставі якого було видано вказане свідоцтво. Вказане кореспондується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.06.2018 у справі №925/797/17, від 16.09.2020 у справі №278/657/18. У даній справі підставою для видачі оскаржуваного свідоцтва про право власності виступає наказ №17-Ж-С від 14.03.2007. Він не скасований судом та зберігає свою юридичну силу. Враховуючи зазначене, задоволення позовної вимоги про визнання недійсним в частині свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 14.03.2007 не забезпечить захист права позивача, як власника майна, адже відповідач-1 вправі повторно отримати свідоцтво про право власності на підставі наказу, який зберігає свою чинність. Абзацом 2 ч. 1 ст. 188 ЦПК України передбачено, що похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). Оскільки позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності та про припинення права власності є похідними від вимоги про скасування наказу №17-Ж-С від 14.03.2007, у задоволенні якої суд відмовив, то, враховуючи положення ст. 188 ЦПК України, у суду відсутні підстави для задоволення таких позовних вимог. СУДОВІ ВИТРАТИ. У відповідності до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на відмову у задоволенні позовних вимог, судовий збір за подання позову покладається на позивача.

Outcome: dismissed