Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати протиправним і скасувати наказ відповідача про відсторонення його на роботі, а також стягнути з відповідача середню заробітну плату за вимушений прогул, починаючи з 09.12.2021 до дня поновлення на роботі. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він з 08.07.2021 перебуває на посаді машиніста конвеєра в ДП «СхідГЗК». Наказом № 755 о/с «Про відсторонення від роботи [PERSON] » позивача з 09.12.2021 фактично відсторонено від роботи через відмову надати медичну документацію на підтвердження щеплення від ГРВІ COVID-19, спричиненої вірусом SARS-CoV-2. В трудовому договорі, укладеному з відповідачем, відсутній обов`язок працівника робити періодичні щеплення від коронавірусної хвороби COVID-19. В переліку хвороб, від яких законом встановлені обов`язкові щеплення, відсутня хвороба, спричинена COVID-19 через вірус SARS-CoV-2. Позивач не погоджувався на вакцинацію від зазначеної хвороби, оскільки всі вакцини від корона вірусної хвороби не завершили повний цикл клінічних випробувань, їх ефективність не достатня, крім того, наявний ризик побічних ефектів від неперевірених вакцин. Запровадження карантину через коронавірусну хворобу здійснено не в період воєнного або надзвичайного стану, тому обмеження прав і свобод людини та громадянина України не допускається. Відповідач не мав законних прав відсторонити його від роботи, чим порушив гарантоване право на працю, що включає можливість заробляти та поставив його у скрутне становище, оскільки на час відсторонення зарплата йому не виплачувалась, чим позбавив позивача засобів існування, так як на іншу роботу він не міг влаштуватися. У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що відсторонення позивача здійснено на підставі Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою КМУ № 83 від 04.03.2015, а також наказу МОЗ України № 2393 від 01.2021, яким до зазначеного Переліку внесено ДП «СхідГЗК». Після того, як наказ МОУ № 2393 набрав чинності 09.12.2021, профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 працівниками ДП «СхідГЗК» запроваджено як обов`язкове. Наказом по підприємству всіх працівників зобов`язано у строк до 03.12.2021 надати безпосередньому керівнику документи на підтвердження профілактичного щеплення проти COVID-19, а керівникам структурних підрозділів з 09.12.2021 допускати лише тих працівників, які пройшли таке щеплення. Позивач документів на підтвердження щеплення своєму керівникові не надав, протипоказання проти щеплень не підтвердив, тому йому відсторонили від роботи до усунення причин, які його зумовили. Дії відповідача по відстороненню позивача від роботи з підстав відсутності щеплення від COVID-19 відповідають вимогам закону, у тому числі наказу МОУ № 521 від 25.02.2020, яким COVID-19 віднесено до особливо небезпечних інфекційних хвороб. У зв`язку з чим відсторонення працівника від роботи зумовлене небезпекою, яку становить невакцинована особа, оскільки вона може стати носієм захворювання та поширити вірус серед інших співробітників. Роботодавець зобов`язаний відсторонити невакциновану особу не тільки у разі її хвороби, а також з метою попередження поширення інфекційної хвороби. Відсторонення позивача від роботи здійснено на підставі законодавства та застосовано через його відмову від обов`язкового щеплення, переслідувало законну мету, у досягненні якої дотримані вимоги пропорційності. Представник відповідача вважає, що в діях відповідача відсутні порушення прав позивача та нормативно-правових актів, тому позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними, просила відмовити у їх задоволенні повністю. В судовому засіданні 20.12.2023 позивач позов підтримв з підстав, зазначених у позові, пояснив, що він не проходив щеплення через відсутність інформації щодо безпечності вакцини. В заяві, поданій до суду 12.01.2024, позов підтримав просив його задовольнити, судове засідання провести без його участі. Представник відповідача в судовому засіданні 20.12.2023 позов заперечив, з підстав, зазначених у відзиві на позов, пояснив, що відсторонення позивача здійнено на підставі діючих на той час нормативно-правових актів. В судове засідання, призначене для розгляду справи 12.01.2024, представник відповідача не з`явився, про дату, місце і час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку згідно довідки про доставку електронного документу. Клопотання про відкладення судового засідання від нього не надходило. Суд, заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд установив, що відповідно до записів в трудовій книжці серії [NUMBER] , заповненої на ім`я [PERSON] , 08.07.2021 він прийнятий на роботу на посаду машиніста конвеєра дробильно-сортувального комплексу дільниці технологічний комплекс по дробленню, збагаченню, навантаженню руди й очищення шахтних вод з повним робочим днем в особливо шкідливих умовах праці (а.с.53-54). Згідно до довідки № 2 від 08.01.2024, виданої інспектором з кадрів ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» Інгульська шахта, кількість фактично відпрацьованих [PERSON] робочих днів у 2021 року становить: у жовтні - 9 робочих днів, у листопаді - 22 робочі дні, у грудні - 6 робочих днів. З довідки про доходи № 168 від 13.12.2021, наданої керівником Інгульської шахти ДП "СхідГЗК", вбачається, що [PERSON] у 2021 році нарахована заробітна плата у наступних розмірах: за липень - 4423,13 грн, за серпень - 8735,30 грн, за вересень - 8867,45 грн, за жовтень - 8509, 28 грн, за листопад - 12253,40 грн (а.с.55). Відповідно до наказу в.о.генерального директора Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» № 444 від 18.11.2021 «Про обов`язкове профілактичне щеплення працівників підприємства проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2» працівників зазначеного підприємства кожного персонально у строк до 03.12.2021 зобов`язано надати безпосередньо керівнику документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID-19, наприклад: документ, який підтверджує, що працівник отримав повний курс вакцинації або одну дозу дводомної вакцини від COVID-19, включеної ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях; або міжнародний, внутрішній сертифікат або іноземний сертифікат, що підтверджує, вакцинацію від COVID-19 однією дозою дводомної вакцини (жовтий сертифікат) або однією дозою однодомної вакцини чи двома дозами дводомної вакцини (зелений сертифікат), які включені ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях, або довідку ЛКК від сімейного лікаря про перенесений коронавірус, яка діє можливість працівникові бути допущеним до роботи, залишаючись не вакцинованим протягом строку, зазначеного в цій довідці або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень. Починаючи з 09.12.2021 допускати до роботи тільки тих працівників, які пройшли обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 (а.с.73). З повідомлення № 09-07/4807 від 03.12.2021 вбачається, що ДП «СхідГЗК» повідомило [PERSON] , що з 09.12.2021 на період дії карантину, встановленого КМ, щеплення проти COVID-19 обов`язкове для працівників підприємства та запропоновано надати до 03.12.2021 документ на підтвердження вакцинації від зазначеної хвороби або медичну довідку про відстрочку вакцинації або абсолютне протипоказання до щеплення. [PERSON] попереджено, що у випадку відсутності зазначених документів його буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати (а.с.58). Згідно з наказом № 755 о/с від 07.12.2021 «Про відсторонення від роботи [PERSON] », виданого в.о.директора Інгульської шахти Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат», вбачається, що [PERSON] відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 09.12.2021 на строк до усунення причин, що його зумовили, а саме: ненадання документу, який підтверджує профілактичне щеплення проти COVID-19 або довідки про тимчасові або постійні протипоказання до вакцинації проти COVID-19 (а.с.25). Відповідно до наказу в.о.директора Інгулької шахти Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» № 95 о/с від 25.02.2022 зупинено з 01.03.2022 до завершення воєнного стану в України дію наказу № 755 о/с від 07.12.2021 та допущено до роботи раніше відстороненого від роботи [PERSON] з нарахуванням та виплатою останньому заробітної плати (а.с.139). Статтею 43 Конституції кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Вільний вибір передбачає різноманітність умов праці, проте сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення за будь-яких умов праці. Незалежно від підстав виникнення трудових правовідносин держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для реалізації трудових правовідносин на рівні закону, а відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод працівника. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (абзаци перший і п`ятий підпункту 2.2 пункту 2, абзац дванадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) у справі за конституційною скаргою [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України від 4 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019). Трудові відносини в Україні врегульовані КЗпП України (ст. 1). Статтею 21 КЗпП України (далі Кодекс) проголошена рівність трудових прав громадян та заборонена будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема обмеження прав працівників залежно від стану їхнього здоров`я. Статтею 46 КЗпП України встановлено, що відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Таким чином, перелік підстав для відсторонення працівника від роботи, який визначений статтею 46 Кодексу, не є виключним; положення цієї статті передбачають можливість його розширення, проте лише актами законодавства України. Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», на яку відповідач посилається в наказі як на підставу відсторонення позивача від роботи, профілактичні щеплення проти дифтерії, коклюша, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Отже, статтею 12 Закону до обов`язкових віднесено щеплення лише проти дифтерії, коклюша, кору, поліомієліту, правця та туберкульозу; щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 за статтею 12 Закону не є обов`язковим. Нормами цієї статті також передбачено запровадження інших обов`язкових щеплень, проте виключно в порядку, встановленому законом. Частинами третьою, четвертою статті 12 Закону встановлено, що в разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України. Аналіз наведених положень Закону дає підстави для висновку, що ухвалення рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень на відповідних територіях віднесено до виключної компетенції головного державного санітарного лікаря України, головного державного санітарного лікаря Автономної Республіки Крим, а також головних державних санітарних лікарів областей, міст Києва та Севастополя та за умови наявності відповідних епідемічних показань. Пунктом 416 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2» в редакції, чинній на час винесення оскаржуваного наказу, передбачено відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153, який діяв на час винесення спірного наказу. Переліком № 2153 зазначено, що обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83. Згідно Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2015 р. № 83, до таких об`єктів відноситься Державне підприємство "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" код ЄДРПОУ 14309787. Право на працю та право заробляти працею на життя, яке гарантоване статтею 43 Конституції, включено до розділу ІІ Конституції і належить до основних прав і свобод людини та громадянина. Пунктом 1 статті 92 Конституції встановлено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України. Суд констатує, що відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, в силу положень пункту 1 статті 92 Конституції, таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належать Постанова КМУ і Наказ МОЗ. Згідно ст.76 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент Верховна Рада України. Відповідно до пункту 2 статті 116 Конституції Кабінет Міністрів України вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянами, втім цей орган не наділений повноваженнями ухвалювати нормативно-правові акти, спрямовані на звуження або обмеження цих прав. Частинами другою, третьою, шостою статті 10 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України; якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує цей закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. Підставою для відсторонення від виконання своїх посадових обов`язків позивача [PERSON] у наказі № 755 о/с від 07.12.2021 стало посилання на ст. 46 КЗпП України, ч.2 ст.12 Закону України від 06.04.2020 №1645-ІІІ «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники, яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» та постанови КМ України № 83 від 04.03.2015, зі змінами. При цьому у статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року № 1645-III чітко визначено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом. Тобто відмова цих працівників від обов`язкових профілактичних щеплень має відбутись саме у такому порядку, який встановлений законом. Порядок відмови від здійснення обов`язкових профілактичних щеплень визначений у тій же самій статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року № 1645-III у частині шостій, де зазначено, якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків. Спірним питанням у цій справі є правомірність відсторонення позивача від роботи з підстав його відмови від проходження обов`язкового профілактичного щеплення проти СОVID-19. У пункті 3.2 Рішення від 28 серпня 2020 року Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень, зокрема постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», зазначено, що згідно зі статтею 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України; в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень; не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 4, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України. Обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України. Згідно правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в п.46 постанові від 07.07.2023 по справі № 380/23449/21 обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Отже, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника. Нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення працівника від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети. Досліджуючи питання, чи було відсторонення позивача від роботи нагально необхідним і пропорційним легітимній меті втручання в його право на працю та повагу до приватного життя, суд дійшов висновку про те, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що ця особа працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо. У постанові від 14.12.2022 Велика Палата Верховного Суду у справі № 130/3548/21 вказувала на те, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку №2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: - кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); - форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; - умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; - контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням. Згідно матеріалів справи позивач працює машиністом устаткування зі шкідливими умовами праці. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону праці» на роботах із шкідливими і небезпечними умовами праці, а також роботах, пов`язаних із забрудненням або несприятливими метеорологічними умовами, працівникам видаються безоплатно за встановленими нормами спеціальний одяг, спеціальне взуття та інші засоби індивідуального захисту, а також мийні та знешкоджувальні засоби. Відповідач, заперечуючи проти позову, не навів обґрунтування того, що позивач за виконуваною роботою не потребував та не забезпечувався спеціальним одягом, або, що спеціальний одяг, що йому надавався, не слугував надійним захистом від поширення можливих хвороб. Крім того, відповідачем ні в наказі по підприємству № 444 від 18.11.2021, ні в повідомленні [PERSON] № 09-07/4807 від 03.12.2021, ні в наказі про відсторонення позивача № 755 о/с від 07.12.2021 не міститься обґрунтування необхідності обов`язкового щеплення проти COVID-19 всіх без винятку працівників підприємства, в аспекті кількості їх соціальних контактів між собою. Специфіка діяльності підприємства в поєднанні з трудовою функцією [PERSON] свідчить про мінімальні контакти між ним та населенням, опосередкованого через продукцію підприємства, що значно знижує загрозу поширення COVID-19. Вирішуючи даний спір, суд також застосовує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.1 ст.8 якої зазначає, що кожен має право на повагу до свого приватного життя. Поняття приватного життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру. Тому обмеження, накладені, зокрема, на доступ до трудової діяльності, впливають на приватне життя людини та є втручанням у право на повагу до такого життя. З огляду на вказане, спірні правовідносини, пов`язані з оцінкою правомірності відсторонення позивача, підпадають під дію статті 8 Конвенції. Критерії правомірного втручання держави у право на повагу до приватного життя людини викладені в пункті 2 статті 8 Конвенції, відповідно до якого органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. З огляду на цей припис критеріями сумісності заходу втручання у право на повагу до приватного життя з гарантіями статті 8 Конвенції є такі: 1) чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, який відповідає вимогам до якості (доступність, чіткість і зрозумілість, передбачуваність застосування з метою уникнення ризику свавілля); 2) чи переслідувало легітимну мету, що випливає саме зі змісту пункту 2 вказаної статті; 3) чи є відповідний захід нагально потрібним і пропорційним цій меті (необхідним у демократичному суспільстві), тобто, чи є він у ситуації конкретної людини найменш обтяжливим засобом, що дозволяє досягнути визначеної в пункті 2 статті 8 мети. Втручання становитиме порушення гарантій статті 8 Конвенції, якщо воно не відповідатиме будь-якому з означених критеріїв. Відповідно рішення Європейського суду з прав людини щодо щеплень від інших інфекційних хворобу справі «Соломахін проти України» суд вказав на те, що порушення фізичної недоторканності заявника може бути виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання. За встановленими обставинами справи відповідач під час досягнення легітимної мети - вжиття заходів у запобіганні поширенні небезпечної хвороби COVID-19, одним з яких стало відсторонення позивача від роботи, здійснив втручання у приватно-майнову сферу позивача - право на працю та заробляти собі на життя. Однак, відповідач не встановив об`єктивну і нагальну необхідність такого втручання відносно позивача, а обмежився виконанням приписів діючих нормативно-правових актів, які хоч і є спеціальними, проте підлягають індивідуальному застосуванню, а також не проаналізував можливість поширення хвороби опосередковано на дільниці роботи позивача та вплив відсутності щеплення останнього на таке поширення, та не оцінив, чи існує ризик для інших працівників та суспільства відсутність у позивача щеплення від COVID-19, проте відсторонив останнього від виконуваної ним роботи, тому такі дії відповідача призвели до непропорційнійності втручання у право позивача на працю. Відповідно до п. 4 ч.2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відновлення становища, яке існувало до порушення. Кодексом законів про працю України не врегульоване питання про відновлення становища яке існувало до порушення права особи у зв`язку з його незаконним відстороненням від роботи. Іншого способу захисту цивільних прав, як поновлення на роботі кодекс законів про працю не містить. Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення ст.46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст.235 КЗпП). За змістом частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Зважаючи, що дії відповідача непропорційно порушили право позивача на працю, отже вони підлягають поновленню, оскільки їх порушення тривало з 09.12.2021 до дня поновлення на роботі, а саме: до 01.03.2022, тому суд вважає, що дії відповідача по відстороненню позивача від роботи через відсутність щеплення проти COVID-19 є протиправними, а наказ ДП «СхідГЗК» № 755 о/с від 07 грудня 2021 року «Про відсторонення від роботи [PERSON] » підлягає скасуванню. Вирішуючи позовну вимогу щодо стягнення з відповідача середньої зарплати, суд виходить з приписів ст.27 Закону України «Про оплату праці», якою визначено, що середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Згідно з пунктом 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.12.2021 до дня поновлення на роботі. Днем відсторонення позивача від роботи є 09.12.2021, а днем поновлення на роботі 01.03.2022, отже загальна кількість днів вимушеного прогулу позивача на роботі становить 82 дні. Сукупний розмір заробітної плати позивача за жовтень і листопад 2021 становить 20762,68 грн, а кількість фактично відпрацьованих ним днів у зазначеному періоді становить 31 день, тому середньоденний розмір заробітної плати позивача перед відстороненням від роботи становить 669,76 грн. Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача, становить 54920,32 грн (669,76х82). Таким чином, позов підлягає задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує згідно вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 46, 235 КЗпП України, ст. 16 ЦК України.

Outcome: approved