Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-23 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в інтересах яких діє адвокат Пушкарьов Д.Є., звернулися до суду з позовом до відповідача [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказали, що позивачі є власниками 3/5 частин вказаної квартири, а відповідач - решти 2/5 частин. З 2019 року позивачі, які є членами однієї сім`ї, не можуть досягти згоди з відповідачем щодо спільного користування квартирою, оскільки останній не погоджується на закріплення за позивачами конкретних приміщень всередині квартири згідно їх часток. Зазначили, що квартира має загальну площу 54,34 кв.м., з яких житлова - 39,56 кв.м. (три кімнати по 16,25 кв.м., 12,98 кв.м. та 10,33 кв.м.), кухня, 5.17 кв.м., коридор 5,47 кв.м., санвузол 0,98 кв.м., ванна 2,1 кв.м., кладова 1,06 кв.м. Належна позивачам 3/5 частина житлової площі квартири становить 39,56 х (3/5) = 23,74 кв.м., що в натурі приблизно відповідає площі двох кімнат по 16,25 кв.м. та 10,33 кв.м. Водночас, належна відповідачу житлова частина квартири буде становити 39,56 х (2/5) = 15,82 кв.м., що в натурі буде приблизно відповідати площі однієї кімнати 12,98 кв.м. За таких обставин просять встановити такий порядок користування вказаною квартирою, а саме: у користування позивачів виділити дві житлові кімнати площами 16,25 кв.м. та 10,33 кв.м., що максимально відповідає їх часткам у праві власності, у користування відповідача виділити одну житлову кімнату площею 12,98 кв.м., в загальному користуванні залишити кухню, коридор, санвузол, ванну та кладову. Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14.07.2023 року прийнято позовну заяву та відкрито провадження у вказаній справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 18.10.2023 року підготовче провадження у справі закрито, призначено розгляд справи по суті. Представник позивачів - адвокат Пушкарьов Д.Є. 24.01.2204 року подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просить розгляд справи провести без його участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог ст.ст. 128-131 ЦПК України, причини неявки не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило, правом на подання відзиву не скористався. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивачі є співвласниками 3/5 частин квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 14.10.1993 року Кіровоградською міською радою, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.05.2019 року № 167890315, Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05.07.2023 року № 338110733 (а.с. 4, 5, 7). У свою чергу, відповідач [PERSON] є власником 2/5 частин квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.12.2016 року № 75144829 та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05.07.2023 року № 338110733 (а.с. 6, 7) Як вбачається з архівної довідки ОКП «Кіровоградське ООБТІ від 06.08.2018 року № 49046, станом на дату останньої технічної інвентаризації 22.06.2001 року квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , має загальну площу 54,34 кв.м., з яких житлова площа складає 39,56 кв.м. (кімната 16,25 кв.м., кімната 10,33 кв.м., кімната 12,98 кв.м., коридор 5,47 кв.м., санвузол 0,98 кв.м., ванна 2,1 кв.м., кухня 5,17 кв.м., кладова 1,06 кв.м. (а.с. 8). Відповідно до вимог ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.ст. 355, 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Судом встановлено, що сторони є співвласниками квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на праві спільної часткової власності. Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Судом встановлено, що угода про порядок користування спірною квартирою сторонами не укладалася, в добровільному порядку питання порядку користування нерухомим майном ними не вирішено. Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Зазначена правова позиція викладена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 17.02.2016 року в справі № 6-1500цс15. Так, позивачі заявляють вимоги про визначення порядку користування житловою частиною належної сторонам квартири, а саме виділити у користування позивачів дві житлові кімнати площами 16,25 кв.м. та 10,33 кв.м. (разом 26,58 кв.м.), а у користування відповідача виділити одну житлову кімнату площею 12,98 кв.м. Водночас, належні позивачам 3/5 житлової частини квартири будуть становити 39,56 х (3/5) = 23,74 кв.м., належна відповідачу житлова частина квартири буде становити 39,56 х (2/5) = 15,82 кв.м. Тобто, виділена у користування частка відповідача буде меншою, ніж його реальна частка у праві власності, в той час як виділена у користування частка позивачів буде більшою, ніж їх реальна частка у праві власності. Відтак, позивачі просять виділити в користування сторонам спору в натурі частки, що суттєво не відповідають ідеальним часткам у праві власності, не є адекватним розміру їх часток у праві власності на спільне майно. Більш того, запропонований позивачами порядок користування житловою площею квартири не є максимально наближеним до розміру часток сторін у праві спільної часткової власності. Поряд з цим, згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. При цьому, позивачі розпорядилися своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, заявивши позовні вимоги про встановлення саме такого порядку користування квартирою, що належить сторонам на праві спільної часткової власності, який не є адекватним розміру їх часток у праві власності на спільне майно та не є максимально наближеним до розміру часток сторін у праві спільної часткової власності. У свою чергу, суд відзначає, що дані позовні вимоги є цілісними та взаємопов`язаними, а тому суд з урахуванням вимог ст. 13 ЦПК України позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог шляхом самостійного визначення порядку користування нерухомим майном, який би був максимально наближеним до розміру часток сторін у праві спільної часткової власності. Згідно ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, у матеріалах справи відсутні відомості про проведення технічної інвентаризації даного нерухомого майна після 2001 року, що позбавляє суд можливості з`ясувати точні характеристики спірного майна на момент розгляду справи, а з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, встановлених ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд позбавлений можливості самостійно витребовувати дану інформацію. При цьому, суд відзначає, що позивачі правом на подання до суду клопотань про витребування доказів, в яких могли б бути дані докази, не скористалися, самостійних заходів щодо витребування даних відомостей шляхом направлення відповідних запитів, заяв, тощо з метою з`ясування відомостей про характеристики спірного нерухомого майна на час розгляду справи не вживали. Доказів неможливості з`ясування характеристики спірного нерухомого майна на час розгляду справи позивачі також не навели. Так само, позивачами не заявлялося клопотань про призначення будівельно-технічної експертизи, завданням якої є визначення можливості та розробка варіантів порядку користування об`єктів нерухомого майна. З огляду на викладене, оскільки позивачами заявлено вимоги про встановлення порядку користування спільним нерухомим майном, який не є адекватним розміру часток сторін у праві власності на спільне майно та не є максимально наближеним до розміру часток сторін у праві власності, не доведено неможливості встановлення іншого порядку користування, який би був максимально наближеним до розміру їх часток у праві власності, не надано доказів про стан та характеристики об`єкта нерухомого майна на час розгляду справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed