Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-16 00:00:00

24.08.2023 року до суду звернулися позивачі, [PERSON] , і [PERSON] , з позовом про визнання права власності на земельну ділянку до відповідача, [PERSON] 20.09.2023 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача-фізичної особи. Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21.09.2023 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників розгляду справи на 22.11.2023 року. 22.11.2023 року в підготовчому судовому засіданні оголошена перерва до 17.01.2024 року в зв`язку з витребування доказів. 20.12.2023 року позивачами подана уточнена позовна заява. 17.01.2024 року проведене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду в судовому засіданні на 17.01.2024 року Відповідачем відзив на позовну заяву не наданий. Фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось відповідно до положень ст. 247 ЦПК України Згідно поданої позовної заяви позивач просить визнати за кожним із них право власності на частину земельної ділянки площею 0.0573 га. що розташована за адресою: [ADDRESS] та припинити право власності відповідачки, [PERSON] , на зазначену вище земельну ділянку. В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на наступне: згідно договору дарування житлового будинку від 03.07.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Зезуль Л.Я., зареєстрованим у реєстрі за № 1130 вони отримали у власність будинок за адресою: [ADDRESS] . На сьогоднішній день вони є власниками вищезазначеного житлового будинку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Житловий будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0.0573 га. зазначена земельна ділянка належить відповідачеві по справі, [PERSON] ,, попередньому власникові житлового будинку. Право власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] зареєстроване за попереднім власником на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія ДП № 101639, виданим 25.05.2000 року. Дана земельна ділянка є ділянкою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). При переході права власності на житловий будинок питання щодо набуття позивача права власності на земельну ділянку, яка призначена для обслуговування житлового будинку не вирішувалось, що призводить до обмеження їх права власності на об`єкт нерухомості в цілому. Зазначені обставини і стали підставою звернення до суду. В судове засідання позивачі не з`явились, подавши заяви про розгляд справи за їх відсутності, згідно яких позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином шляхом виставлення інформації на офіційному сайті судової влади. Відзиву на позовну заяву не надала. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, заслухавши пояснення учасників розгляду справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини Судом встановлено, що позивачі згідно договору дарування житлового будинку від 03.07.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Зезуль Л.Я., зареєстрованим у реєстрі за № 1130 є співвласниками будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , в рівних частинах, що підтверджується копією договору дарування житлового будинку від 03.07.2003 року і витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідно до укладеного договору будинок за адресою: [ADDRESS] розташований на присадибній земельній ділянці розміром 595 кв.м., земля вказана по фактичному користуванню. Проте відповідно до довідки виконавчого комітету Верхньодніпровської міської ради від 14.08.2023 року № 57 земельна ділянка для обслуговування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] приватизована [PERSON] . Державний акт ДП 101639 від 25.05.2000 року, площа земельної ділянки 0.0573 га., що підтверджується довідкою ради. Тобто попередній власник будинку, [PERSON] ,набула права власності на вищезазначену присадибну земельну ділянку. Таким чином судом встановлено, що на час укладання договору дарування житлового будинку присадибна земельна ділянка за вищевказаною адресою, попереднім власником була приватизована та перебувала у власності відчужувача за договором. При укладанні договору дарування житлового будинку питання про відчуження позивачам присадибної земельної ділянки не вирішувалось. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України - Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України - Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст.377 ЦК України - До особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта. Відповідно до ст. 120 ЗК України - У разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті. Таким чином, виходячи із положень ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на цій земельній ділянці об`єкти. Відповідно до ч. 1 ст. 181 ЦК України - До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Цивільне законодавство виокремлює «складові частини» та «складні речі». так згідно ч.1, 2 ст. 187 ЦК України - Складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення. При переході права на річ її складові частини не підлягають відокремленню. Відповідно до ч.1, 2 ст. 188 ЦК України - Якщо кілька речей утворюють єдине ціле, що дає змогу використовувати його за призначенням, вони вважаються однією річчю (складна річ). Правочин, вчинений щодо складної речі, поширюється на всі її складові частини, якщо інше не встановлено договором.. Так як будівельні споруди, до яких відноситься житловий будинок, тісно пов`язаний із земельною ділянкою, на якій він розташований, тому можна стверджувати, що житловий будинок, будівля або споруда не можуть бути відокремлені від земельної ділянки без їх пошкодження або істотного знецінення. Фізично земельна ділянка і будинок (будівля, споруда) ідентифікуються як окремі речі, які в сукупності є однією річчю. Адже будинок неможливо використовувати без земельної ділянки, і навпаки земельна ділянка втрачає своє функціональне призначення при зміні (знищенні) того чи іншого об`єкта нерухомості, розміщеного на ній. Виходячи з вищевикладеного, до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Зазначені вище правові норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Відповідно до ст. 392 ЦПК України - Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 381 ЦК України - [PERSON] є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, та виходячи із вищезазначеного, суд приходить до висновку, про наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання за позивачами права власності на присадибну земельну ділянку в рівних частинах. Оскільки при укладенні договору дарування вирішувалось питання щодо переходу до позивачів і права на присадибну земельну ділянку площею 595 кв.м., яка вказувалась, як земельна ділянка по фактичному користуванню. Попереднім власником не було повідомлено про приватизацію нею земельної ділянки, тому правочин щодо її відчуження позивачам не був укладений. В свою чергу спірна земельна ділянка має цільове призначення: присадибна земельна ділянка, тому нерозривно пов`язана із будинком та господарськими будівлями і спорудами, що на ній розташовані і право власності на які набули позивачі в рівних частинах при укладанні договору дарування. Таким чином до позивачів перейшло і право власності на спірну земельну ділянку. Вирішуючи позовні вимоги в частині припинення права власності на присадибну земельну ділянку, за адресою: [ADDRESS] за відповідачем, як попереднім власником цієї земельної ділянки, суд виходить з наступного. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 346 ЦК України - Право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна. Враховуючи, що попередній власника майна, [PERSON] , відчужила належне їй майно, а саме житловий будинок з господарчими будівля і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , який розташований на спірній земельній ділянці і яка є невід`ємною частиною садиби. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню, оскільки уклавши договір про відчуження будинку відповідачка здійснила відчуженні присадибної земельної ділянки, так як укладеним договором дарування не передбачено інше. Відповідно до положень ст. 141 ЦК України та враховуючи, що судом ухвалюється рішення про задоволення позовних вимог, суд важчає, що з відповідача на користь позивачів підлягають стягненню понесені останніми судові витрати по сплаті судового збору в сумі по 1\~073.60., коп. кожному.

Outcome: approved