Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, уточнивши який, просить суд: зняти арешт з нерухомого майна квартири [ADDRESS] , та припинити в Державному реєстрі речових прав обтяження реєстраційний номер 3635922, дата реєстрації 22.08.2006 10:51:06, реєстратор Перша криворізька державна нотаріальна контора, 50024, Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, вул. Петра Калнишевського, 5, підстава обтяження: повідомлення, б-н, 15.11.1996, Слідчий відділ Саксаганського РВ КМУ УМВС України в Дніпропетровській області, зам. начальника А.А. Іванов, архівний запис № 5892-106 від 15.11.1996 року (35/242). В обґрунтування пред`явлених вимог позивачка зазначила наступне. [INFO] помер її чоловік [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про його смерть, виданим Саксаганським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 1258 від 01.09.2022 р. Факт її родинних відносин з [PERSON] підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим ЗАГС Саксаганського РВК м. Кривого Рогу, актовий запис № 359 від 30.05.1992 р. Після смерті померлого [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої, в тому числі, входить частка квартири, що розташована по [ADDRESS] (Інша частка даної квартири їй, як спільно набуте майно під час шлюбу). Факт відкриття спадщини підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 70744327 від 28.11.2022 р., виданим приватним нотаріусом Рисіною С.В. Крім неї, спадкоємцем померлого [PERSON] , є також їх з ним син [PERSON] , з яким ними було досягнуто домовленості про поділ спадщини померлого [PERSON] , про що між нею і [PERSON] був укладений Договір поділу спадщини від 04.09.2023 р., посвідчений приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Рисіною С.В., та зареєстрований в реєстрі за № 1047, в результаті якого їй в тому числі дісталася у власність частка квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. 04 вересня 2023 року вона звернулася до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Рисіної С.В. з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину на вищезазначену квартиру, однак приватним нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва на право на спадщину за законом після померлого [INFO] [PERSON] в зв`язку з тим, що хоча з Договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого 14.02.2000 року на товарній біржі «НОВЕ СТОЛІТТЯ» за № 1-30 вбачається, що померлий [PERSON] був власником даної квартири, право власності за яким було зареєстроване в Комунальному підприємстві «КРИВОРІЗЬКЕ РАЙОННЕ БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ» Дніпропетровської обласної і записано в реєстрову книгу № 51, сторінка 119, запис 119, що підтверджується архівною довідкою КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» № 181604 від 18.09.2020 р, однак при підготовці і видачі спадкового майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, було виявлено арешт на квартиру, власником якої був [PERSON] за № 3635922, зареєстрований 22.08.2006 року реєстратором: Першою криворізькою державною нотаріальною конторою. Підстава обтяження: повідомлення, б-н, 15.11.1996, Слідчий відділ Саксаганського РВ КМУ УМВС України в Дніпропетровській області, зам. начальника А.А. Іванов, про що приватним нотаріусом було прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 04.09.2023 р., а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Як видно з договору купівлі-продажу нерухомого майна від 14.02.2000 р., зареєстрованого на товарній біржі «НОВЕ СТОЛІТТЯ» за № 1-30, [PERSON] придбав вищезазначену квартиру у колишнього його власника [PERSON] , а право власності на дану квартиру було зареєстроване за [PERSON] . Криворізьким бюром технічної інвентаризації 16.02.2000 р., що додатково підтверджується довідкою КП ДОР «Криворізьке БТІ» № 181604 від 18.09.2020 р., з якої видно, що станом на 31.12.2012 р. право власності на квартиру також було зареєстроване за [PERSON] . З метою з`ясування правової природи даного вищезазначеного обтяження, померлий [PERSON] ще за життя звертався до Державного нотаріального архіву, який своїм листом за вих. № 111/01-21 від 15.02.2021 р. повідомив [PERSON] , що копія ухвали б/н від 15.11.1996 року слідчого відділу Саксаганського РВ КМУ УМВС України у Дніпропетровській області, зам. начальника А.А. Іванова, архівний запис № 5892-106 від 15.11.1996 року (35/242) на підставі якої Перша криворізька державна нотаріальна контора 22.08.2006 року за № 3635922 наклала арешт на вищезазначену квартиру, яка на той момент вже була у власності покійного [PERSON] , Перша криворізька державна нотаріальна контора згідно актів приймання-передавання документів, наряди заборон за 1996 рік до Криворізької філії Державного нотаріального архіву не передавала. Також на адвокатські запити адвоката померлого [PERSON] [PERSON] були отримані наступні відповіді: Від Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області в особі Криворізького районного управління поліції відділення поліції № 4 за вих. № 45.4/2-1530 від 02.03.2021 р. щодо вищезазначеного обтяження було зазначено, що згідно бази МВС 26.10.1995 року Саксаганським РВ КМУ УМВС України в Дніпропетровській області направлена до суду кримінальна справа за обвинуваченням [PERSON] та рекомендовано звернутися до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу для отримання копій документів, на підставі яких була накладена вищезазначена заборона. Від Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11.03.2021 р. за вих. № 1-418/96, згідно якої Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області повідомляв про неможливість ознайомлення з матеріалами кримінальної справи № 1-418 у відношенні [PERSON] , у зв`язку з тим, що справа була знищена після закінчення строків зберігання. Не дивлячись на те, що матеріали кримінальної справи № 1-418 відносно [PERSON] були знищені, питання зняття арешту з вищезазначеної квартири не було вирішено. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у ст. 41 Конституції України, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в ч. 1 ст. 321 ЦК України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована ст. 391 ЦК України можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Як видно з вищезазначених відповідей, покійний [PERSON] не був учасником кримінальної справи № 1-418 і обтяження, накладене на вищезазначену квартиру фактично було внесено Першою державною нотаріальною конторою до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 22.08.2006 року, тобто коли власником квартири був вже [PERSON] , а не учасник кримінальної справи № 1-418 [PERSON] . Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Зокрема, відповідно до ст. 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно померлого [PERSON] , зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає. Як видно з вищезазначеної інформації арешт на майно померлого [PERSON] було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до п. 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 5 КПК України 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна зазначеного в її позові поширюються норми КПК України 1960 року. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного чи господарського судочинства у позовному провадженні залежно від суб`єктного складу сторін, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства (п.42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №911/1247/18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 по справі №727/2878/19 наведено правовий висновок, за змістом якого спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України, 1960 року, та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому за Кримінально-процесуальним кодексом України 1960 року. Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. Як видно з довідки Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11.03.2021 р. № 1-418/96 матеріали справи № 1-418 були знищені після закінчення строків зберігання, з 1996 року по сьогоднішній день минуло більше 27 років, померлий [PERSON] , а зараз вона, як його спадкоємиця, відкрито користуємося квартирою і жодних претензій на неї ні від кого не отримували, але через даний арешт вона не може належно оформити право власності на неї і розпорядитися нею. Розгляд даної справи в порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення функцій суду кримінальної юрисдикції і не може завдати шкоди інтересам кримінальної справи, матеріали якої вже знищено. Скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, після знищення матеріалів кримінальної справи в зв`язку з закінченням строків її зберігання не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин. Саме такий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі №727/2878/19. З урахуванням наведеного, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, арешт, накладений слідчим у межах кримінальної справи на належне мені на праві власності майно та не скасований після знищення матеріалів кримінальної справи, позбавляє мене права на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, я на сьогодні позбавлена можливості захистити своє порушене право в інший спосіб, у зв`язку з чим наявні правові підстави для задоволення моїх позовних вимог про зняття арешту з вищезазначеної Квартири. Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЕСПЧ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)). Відповідачем по даній справі є саме Головне управління Національної поліції у Дніпропетровській області в зв`язку з наступним. Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 «Про створення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворено як юридичну особу публічного права - Головне управління Національної поліції у Дніпропетровській області та ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ України, а саме Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області та його Саксаганське районне відділення Криворізького міського управління УМВС України в Дніпропетровській області. Публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під яким розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому, обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Отже, правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції. Верховний Суд України в постановах від 04.03.2014 в справі №21-8а14, від 27.05.2014 в справі №21-108а14, від 28.10.2014 в справі №21- 484а14 сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. За таких обставин, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. У Законі України «Про Національну поліцію» чи інших нормативно-правових актах не зазначено про відмову держави від виконання завдань та функцій, які були покладені на органи міліції, а відтак, в даному випадку фактично мала місце реорганізація зазначеного правоохоронного органу, оскільки відповідна функція держави ліквідована не була. Із метою встановлення факту публічного правонаступництва, у даному випадку, визначальним є наявність переходу повністю чи частково функцій (адміністративної компетенції) первісного суб`єкта - Управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області та його структурних підрозділів після його припинення до Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області та його відповідних територіальних підрозділів. У постанові від 30.09.2020 в справі №826/6895/17 Верховним Судом вказано, що аналогічність завдань міліції та поліції встановлена ст.3 Закону України «Про міліцію» та ст.2 Закону України «Про Національну поліцію». Ліквідація управлінь Міністерства внутрішніх справ України з одночасним створенням аналогічних територіальних органів Національної поліції, використання органами Національної поліції в своїй діяльності нормативно-правових актів (наказів) Міністерства внутрішніх справ України свідчить про фактичну ліквідацію державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується. Отже, ліквідація Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області та його структурних підрозділів з одночасним створенням іншого органу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, який частково виконує повноваження (завдання) органу, що ліквідується, з огляду на правовий статус і обсяг повноважень, свідчить, що відповідач є фактичним правонаступником ліквідованого Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, а отже є належним відповідачем по розгляду даної справи щодо відновлення порушених моїх прав і відповідає вимогам чинного законодавства України. Не погодившись з вимогами позивачки, відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначено наступне. Як вбачається за текстом позовної заяви позивач вказує, що чоловік позивачки [PERSON] - [PERSON] , відповідно до Договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого 14.02.2000 на товарній біржі "НОВЕ СТОЛІТТЯ" за № 1-30, придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , та право власності за ним було зареєстроване в КП "Криворізьке районне бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської обласної Ради і записано в реєстрову книгу № 51, сторінка 119, запис 119. Однак, при підготовці і видачі спадкового майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, було виявлено арешт на вищезазначену квартиру, власником якої був [PERSON] , за № 3635922, зареєстрований 22.08.2006 реєстратором: Першою криворізькою державною нотаріальною конторою. Підстава обмеження: повідомлення, б-н. 15.11.1996, слідчий відділ Саксаганського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, зам. начальника А.А. Іванов. Відповідно до відповіді Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11.03.2021 за вих. № 1-418/96, матеріали кримінальної справи № 1-418 у відношенні [PERSON] , знищені після закінчення строків зберігання. Не дивлячись на те, що матеріали кримінальної справи № 1-418 відносно [PERSON] були знищені, питання зняття арешту з вищезазначеної квартири не було вирішено. Позивач вважає, що накладений на квартиру арешт перешкоджає їй оформити спадщину на вказану квартиру, а тому виникла потреба у знятті арешту з нерухомого майна у судовому порядку. З позовними вимогами [PERSON] не згодні з наступних підстав. По-перше, встановлено, що заступником начальника СВ Саксаганського районного відділу Криворізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області. О.О. Івановим, 15.11.1996 року винесена постанова, без номеру, про накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , власником якої був [PERSON] . Звертає увагу суду, що відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII та постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» від 16.09.2015 № 730 ліквідуються як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ, в т.ч. Головне управління МВС України в Дніпропетровській області та Криворізьке міське управління Головного управління МВС України в Дніпропетровській області. Згідно вимог вищевказаного Закону України від 02.07.2015 № 580-?ІІ та постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730. Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області було створено 07.11.2015 та не являться правонаступником (прав та обов`язків) територіального органу МВС України, зокрема Головного управління МВС України в Дніпропетровській області та Криворізького міського управління Головного правління МВС України в Дніпропетровській області. Отже, враховуючи, що органами досудового розслідування Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області не приймалось будь- яких процесуальних рішень та не проводилось процесуальних дій по кримінальному провадженню відносно [PERSON] , тому вважає, що Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області взагалі не може бути стороною по справі. По-друге, відповідно до ст. 126 КПК України 1960 року арешт майна тимчасово застосовувався слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Накладений на майно арешт може бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба, або у разі закриття кримінальної справи відповідно до ст. 214 КПК України 1960 року. Після надходження кримінальної справи до суду питання щодо скасування арешту може бути вирішено судом в порядку, передбаченому статтями 248, 282 КПК України 1960 року, або при постановленні вироку, відповідно до ст. 324 КПК України 1960 року. Згідно з п. 7 та 8 частини першої статті 324 КПК України 1960 року постановляючи вирок, суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, на чию користь та в якому розмірі, і чи підлягають відшкодуванню збитки, заподіяні потерпілому, а також кошти, витрачені закладом охорони здоров`я на його стаціонарне лікування, якщо цивільний позов не був заявлений; що зробити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Водночас, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що гуртуються на праві власності на нього, виникають з цивільних правовідносин та відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватно-правовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України. (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 р. у справі №727/2878/19. На підставі ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути його протиправно позбавлений. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст.319 ЦК України власник володіє, своїм майном на власний розсуд. Приписами ст.321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. У ході вивчення наданих до позовної заяви документів встановлено, що чоловік позивачки [PERSON] - [PERSON] , відповідно до Договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого 14.02.2000 на товарній біржі "НОВЕ СТОЛІТТЯ" за № 1-30, придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , та право власності за ним було зареєстроване в КП "Криворізьке районне бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської обласної Ради і записано в реєстрову книгу № 51, сторінка 119, запис 119. Відповідно до відповіді Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11.03.2023 за вих. № 1-418/96, матеріали кримінальної справи № 1-418 у відношенні [PERSON] знищені після закінчення строків зберігання. Проте, на запит представника ГУНП від 17.11.2023 року про надання копії вироку відносно [PERSON] , Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, станом на 24.11.2023 року відповіді не надав, що позбавляє можливості встановити осіб, в інтересах яких накладався арешт майна, а також прийняте рішення, стосовно вищезазначеного нерухомого майна при вироку. [PERSON] (власник квартири) помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Слід зазначити, що власнику квартири [PERSON] , ще на початку 2021 року було відомо про накладення арешту на вищезазначену квартиру. Однак ним не вирішувалося питання щодо зняття арешту з квартири. Дане питання постало лише після смерті [PERSON] . За змістом ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане установленому законодавством порядку. Отже, позов про зняття арешту з майна боржника може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладено у постанові Верховного Суду від 24.02.2021 у справі № 757/23139/18 (провадження № 61-14832св19). Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що гуртуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права та є різновидом негаторного позову (пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 372/2904/17-ц, провадження № 14-496цс18). Порядок зняття арешту з майна або його звільнення з-під арешту у цивільному процесі визначений положеннями постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» № 6 від 7 лютого 2014 року. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року № 5 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідно до положень ч.2 ст. 174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано. Слід також заначити, що згідно ст.ст.42-48 ЦПК України відповідачем в цивільному процесі можуть бути фізичні та юридичні особи. Відповідно до положень ст.50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки. Згідно з постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», відповідачами у справі про зняття арешту з майна є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. У випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України. Таким чином, вважає, що належними відповідачами у справі про скасування арешту майна мають бути особи, в інтересах яких накладався цей арешт, а не Головне управління Національної поліції. По-третє, щодо судових витрат, які позивач очікує понести. Враховуючи безпідставність позовних вимог [PERSON] , та відсутність порушень прав позивача зі сторони ГУНП, вважаємо безпідставними позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення на її користь з ГУНП судові витрати, понесені у зв`язку з судовим розглядом справи, а саме витрати на професійну правничу допомогу та сплата судового збору. Відповідно норм ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати зокрема на професійну правничу допомогу. Вважаєм, що додані до позову суми судових витрат, зокрема, витрат про надання професійної правничої допомоги в сумі 10 000 грн, не є доказом понесених нею затрат, а отже позивачем по справі взагалі не доведено та не долучено до матеріалів справи будь-яких належних та допустимих доказів щодо надання останній професійної правничої допомоги. Беручи до уваги викладене, вважає що позовні вимоги [PERSON] до ГУНП стосовно стягнення судового збору в сумі 1 073.60 грн та витрат про надання професійної правничої допомоги в сумі 10 000 грн є необґрунтованими та недоведеними. 04.12.2023 року представник позивачки подав відповідь на відзив. В обґрунтування якої наведено наступне. Так, в частині питання, що ГУНП у Дніпропетровській області не є правонаступником Головного управління МВС України в Дніпропетровській області і не проводило жодних процесуальних дій по кримінальному провадженню в рамках якого було накладено арешт на квартиру, що входить до спадщини позивача, то Верховний Суд України в своїх постановах від 04.03.2014 в справі №21-8а14, від 27.05.2014 в справі №21-108а14, від 28.10.2014 в справі №21- 484а14 сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. За таких обставин, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Оскільки відповідач є юридичною особою публічного права і завдання і функції Головного управління МВС України в Дніпропетровській області в силу Закону України «Про Національну поліцію» перейшли саме до відповідача, то саме він повинен виступати відповідачем, а не Головне управління МВС України в Дніпропетровській області, про що в тому числі зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 30.09.2020 в справі №826/6895/17 де вказано, що аналогічність завдань міліції та поліції встановлена ст.3 Закону України «Про міліцію» та ст.2 Закону України «Про Національну поліцію». Позивач доволі детально в своєму позові обґрунтував пред`явлення свого позову до ГУНП у Дніпропетровській області (п.п. 34-43 позову) з посиланням на правові висновки Верховного Суду, проте відповідач жодної з обставин, зазначених в даних пунктах позову не спростував в своєму відзиві і не навів правових висновків Верховного Суду, які містили б протилежні правові висновки, щодо належного відповідача по такій категорії справ. Посилання відповідача на те, що позивач не є власником майна, на яке накладено арешт, спростовується в тому числі твердженнями самого відповідача, викладеними в його відзиві в частині посилання на ст. 1297 ЦК України. Так, Верховний Суд у своїй постанові від 22.03.2023 р. по справі № 463/6829/21-ц прийшов до наступних правових висновків відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. Таким чином, позивач вже є власником квартири на яку було накладено арешт, ще у 1996 році, і неможливість оформлення свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, як раз і стало підставою для звернення позивача з даним позовом до відповідача. В той же час треба зазначити, що саме право власності позивача на арештоване майно на сьогодні, ніким не оспорюється, в тому числі і відповідач не заявляє про оспорювання факту набуття позивачем права власності на арештоване майно. Посилання відповідача на те, що спадкодавець [PERSON] за життя знав про накладений арешт і не вжив заходів для його зняття, не має жодного впливу на вирішення даної справи за позовом його спадкоємиці [PERSON] , оскільки [PERSON] за життя збирав докази для звернення з позовом до суду про зняття арешту, але не встиг це зробити за життя, і в тому числі, зібрані ним докази були долучені позивачем до її позовної заяви, а вона, як спадкоємиця, є і в цій частині правонаступником [PERSON] і має право їх використовувати з метою захисту вже свого порушеного права на розпорядження своєю власністю. Щодо посилання відповідача на Постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 р. № 5 в частині, що за позовами про зняття арешту з майна позов може бути пред`явлений власником, або особою, яка ним володіє на підставі закону чи договору, до особи в інтересах якої було накладено даний арешт, а тому відповідачем по такій категорії справ може бути тільки особа, в інтересах якої накладений цей арешт, а не відповідач, треба зазначити наступне. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 по справі №727/2878/19 наведено правовий висновок, за змістом якого спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України, 1960 року, та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому за Кримінально-процесуальним кодексом України 1960 року. Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. Велика Палата Верховного Суду задля гарантування юридичної визначеності відступила від попередніх висновків Верховного Суду за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин в певній сфері або їх правового регулювання. Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 30.06.2020 по справі №727/2878/19 фактично розділила юрисдикцію спорів про розгляд справ про зняття арешту з майна, яке було накладено в рамках кримінального провадження по різним КПК України стосовно осіб, які не були учасниками даних кримінальних проваджень і визначила, що стосовно арештів, які були накладені на майно за нормами КПК України 1960 р. не були зняті в подальшому, вирішуються виключно в рамках справ цивільної або господарської юрисдикції в залежності від суб`єктивного складу сторін, але не в рамках кримінального судочинства, що в черговий раз було підтверджено Верховним Судом в його постанові від 04.10.2023 р. по справі № 757/1750/22. Таким чином, твердження відповідача в його відзиві на позов, що належним відповідачем по даній справі є особа в інтересах якої було накладено арешт, а не ГУНП у Дніпропетровській області не відповідає сталій судовій практиці Верховного Суду, яку також не спростував у своєму відзиві відповідач. Відповідач не спростував належними і допустимими доказами обставини і докази, викладені у позові [PERSON] та додані до нього. Щодо заперечень відповідача щодо судових витрат за правничу допомогу, які позивач просить суд стягнути на його користь, то вони є передчасними, оскільки позивач ще не надав доказів на їх підтвердження понесених нею і витрат і відповідно до положень п. 8 ст. 141 ЦПК України, надасть їх суду на протязі п`яти днів з дня ухвалення рішення суду по даній справі. Позивачка у судове засідання не з`явилась, представник позивачки в судовому засіданні позовну заяву підтримав в повному, просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти задоволення позову. В судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні докази: свідоцтво про смерть (а.с. 9), свідоцтво про шлюб (а.с. 10), договір про поділ спадщини (а.с. 10а-11), витяг з державного реєстру речових прав (а.с. 12-13), постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с. 14-15), договір купівлі продажу (а.с. 16-17), довідка (а.с. 18), відповідь на запит (а.с. 19,20,21), виписка (а.с. 42-43), заява (а.с. 44), вирок (а.с. 55-59), ухвала (а.с. 59-60). Згідно висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у п.45 рішення у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року та у рішенні по справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року « … суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів…». Суд,

Outcome: approved