Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] пеню за несплату аліментів за період з 01.05.2020 року по 01.05.2023 у розмірі 106885.00 грн. та позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 вересня 2007 року, який рішенням Жовтневого районного суду м.Луганська від 06 грудня 2010 року розірвано. Від шлюбу мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу дитина проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. Матеріальної допомоги на утримання дитини відповідач не надає. Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м.Луганська від 31 березня 2009 року, з відповідача на користь позивача стягнуті аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , у розмірі частини заробітку (доходу) [PERSON] щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22.12.2008 року та до досягнення дитиною повноліття. 09.11.2010 року ВДВС Кіровського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження по примусовому стягненню аліментів. Згідно розрахунку виконавчої служби розмір заборгованості по аліментам станом на 10.05.2023 року складає 352406.61 грн. Відповідно до розрахунку позивача розмір пені за боргом за період з 01 травня 2020 року по 01 травня 2023 року складає 553232.20 грн., але враховуючи встановлені ст.196 СК України обмеження щодо розміру пені, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь пеню за несплату аліментів на утримання доньки [PERSON] 106885.00 грн.. Відповідач з народження дитини її життям не цікавився. З першого дня народження дитини позивач виховує її самостійно. В минулому році донці виповнилося 14 років і вона не знає як виглядає її батько. За всі роки відповідач жодного разу не зателефонував дитині , не вітав з днем народження. При цьому позивач ніколи не чинила перешкод відповідачу щодо спілкування з дитиною. При необхідності виїзду за кордон з дитиною позивач зверталася до відповідача про надання дозволу, але він відмовив. У 2021 році дозвіл за кордон був отриманий через службу у справах дітей Черкаської міської ради. Позивач наголосила, що самотужки, в м.Черкаси забезпечила умови проживання та гармонійної атмосфери оточення для дитини. Має власну квартиру, в якій є дитяча кімната , що об лаштована для повноцінного навчання та відпочинку. Побутові умови проживання дитини задовільні. Неповнолітня з першого класу навчається у Черкаькій гімназії №9 ім.О.М.Луценка. Характеризується позитиво. Крім того, відповідно до довідки від 15.05.2023 наданою адміністрацією школи підтверджено, що батько дитини не приймав участі у вихованні дитини. Тому просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 липня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 02 жовтня 2023 року ухвалою суду зобов2язано Орган оіпки та піклування Черкаської міської ради надати висновок стосовно доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до [PERSON] , [INFO] . 22 листопада 2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] не заявилася. Представник позивача - адвокат Кушнір А.С. в судовому засідання заявлені вимоги підтримала в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні. Представник Органу опіки та піклування ЧМР - Молчанович Н.О. в судовому засідання не заперечувала проти задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача [PERSON] пені за несплату аліментів, щодо вимоги про позбавлення останнього батьківських прав зазначила, що не для цього не має законодавчих підстав. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, причину неявки суду не повідомив. 22.11.2023 року через автоматизовану систему документообігу створено оголошення, яке відображається на сайті Придніпровського районного суду м.Черкаси, про виклик в судове засідання, яке призначено на 18.12.2023 року о 12-30 год., в якості відповідача [PERSON] . Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно дост.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 15 вересня 2007 року, який рішенням Жовтневого районного суду м.Луганська від 6 грудня 2010 року - розірвано. Від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . 25.10.2022 року на виконання рішення Жовтневого районного суду м.Луганська від 31 березня 2009 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, виданий дублікат виконавчого листа, згідно ухвали №2-3345/2009 від 07 жовтня 2022 року про стягнення з [PERSON] на корись [PERSON] аліменти на утримання спільної дитини - [PERSON] , [INFO] у розмірі частини його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму. Встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 22.12.2008 року , до повноліття дитини. Постановою відділу державної виконавчої служби Кіровського міського управління юстиції від 09.11.2010 р. відкрило виконавче провадження [NUMBER] щодо стягнення з [PERSON] на корсить [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] . Згідно розрахунку Алчевського відділ державної виконавчої служби в Алчевському районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 10.05.2023 року розмір заборгованості по аліментам з 22.12.2008 року по 30.04.2023 року складає 352406.61 грн. Відповідно до розрахунку позивача наведеному у позовній заяві, розмір неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів з травня 2020 по травень 2023 включно становить 106885 грн. 00 коп. Відповідно до ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною. Зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі ч.1 ст.196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане (тобто до останнього числа поточного місяця), та з урахуванням установленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. При цьому сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались. Зазначений висновок висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.04.2018 року, винесеній у справі № 572/1762/15-ц (провадження №14-37цс18), відступивши від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 року у справі № 6-94цс15. Такий підхід Верховного Суду до розрахунку пені застосований також Касаційним цивільним судом в постановах від 12.09.2018 року у справі №759/9457/15-ц, від 17.10.2018 року у справі №359/9950/16-ц, від 05.12.2018 року у справі №372/264/15-ц. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі №572/1762/15-ц та від 03.04.2019 року у справі №333/6020/16-ц, розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Факт прострочення відповідачем сплати аліментів на користь позивача за вказані у позовній заяві періоди доведено належними й допустимими доказами розрахунками заборгованості зі сплати аліментів. Відповідачем не доведено, що це прострочення сталося не з його вини. При визначені розміру неустойки судом враховується правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 14-37цс18. Позивачем надано розрахунок пені по аліментам за період з 01 травня 2020 року по 01 травня 2023 року, згідно якого змагальний розмір пені складає 553232.20 грн. Враховуючи приписи ч.1 ст.196 СК України максимальний розмір неустойки обмежується 100 % розміром заборгованості, що за період з 01.05.2020 по 01.05.2023 становить 106885 грн 00 коп. Суд погоджується та приймає вказаний розрахунок. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд вирішує цивільний спір на засадах змагальності із застосуванням принципу диспозитивності в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем не надано суду доказів того, що заборгованість по сплаті аліментів утворилася з незалежних від нього причин. Отже, враховуючи диспозитивність цивільного судочинства, беручи до уваги заявлений позивачем розмір, а також розмір заборгованості по сплаті аліментів, визначений державним виконавцем, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 106885.00 грн пені за прострочення сплати аліментів за період 01.05. 2020 року по 01.05.2023 року. Що стосується вимоги про позбавлення батьківських прав, суд зазначає наступне Відповідно до копії Свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , виданого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луганськго міського управління юстиції, [INFO] народилася [PERSON] . Батьком вказаний - « [PERSON] », матір`ю вказана - « [PERSON] ». Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст.164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Частиною першою ст.151 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними (ч. 1 ст. 163 СК). Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом (ч.1 ст.152 СК). Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.155 СК). Позивачем до позовної заяви додана Характеристика від 15.05.2023 надана Черкаською гімназією №9 на ім.»я [PERSON] , відповідно до якої зазначено, що [PERSON] навчається в Черкаській гімназії № 9 1м. О. М. Луценка з першого класу. За час навчання зарекомендувала себе як працелюбна, уважна учениця. Володіє навчальним матеріалом на достатньому та високому рввні Має гарну пам`ять. Добре запам`ятовує навчальний матеріал. На уроках активна. Добросовісно виконує домашні завдання. Має хороший загальний розвиток. Характеризується організованістю, практичністю, прагненням до лідерства. Упевнена в собі, прагне до самостійності. Наполеглива в досягнені поставленої мети. Енергійна. Цілеспрямована. Має власну думку, ввідстоює «Я». Підтримує дружні стосунки з однокласниками та учнями гімназії. Мае друзів. Контактна з навколишніми людьми, не відчуває себе скуто із малознайомими людьми. [PERSON] закінчила з відзнакою естрадний відділ Черкаської школи мистецтв. Багато років виступила у складі ансамблю «Регlупа freedom» на міських, обласних та міжнародних заходах. Зараз навчається в Художній школі ім..Нарбута, вокалістка Черкаського рок-гурту Sub Standart. Мати приділяє належну увагу вихованню доньки, цікавиться її навчанням та поведінкою, відвідує батьківські збори. Також, до позовної заяви доданий Висновок Служби у справах дітей Черкаської міської ради від 03.04.2019 №1252/30-03-03 про підтвердження місця проживання малолітньої [PERSON] ,[INFO] для тимчасово виїзду за кордон, відповідно до якого встановлено, що батьки [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] разом не проживають рішенням Жовтневого районного суду м, Луганськ ввід 06.12.2010 шлюб між батьками розірвано. Відповідно до акту обстеження умов проживания від 01.14.2019 малолітня [PERSON] проживає та зареєстрована разом з матір`ю (акт обстеження від 01.04.2019), в квартирі, де створено надежні умови для повноцінного проживання, виховання та розвитку дитини. Батько малолітньої [PERSON] проживає в [ADDRESS] , на тимчасово окупованій території. Надати нотаріальний дозвіл на поїздку на відпочинок та оздоровлення за кордон не має можливості. Малолітня [PERSON] разом з танцювальним колективом «Перлина і фрідон» запрошенні взяти участь у вокальному фестивалі м.Кушудаси Турецької Республіки. Рішенням Виконавчого комітету Черкаської міської ради від 04.04.2019 №357 затверджено висновок служби у справах дітей про підтвердження місця проживання малолітньої [PERSON] для тимчасового виїзду за межі України. Відповідно до Висновку Служби у справах дітей Черкаської міської ради від 08.06.2021 №1565/30-03-03 про підтвердження місця проживання малолітньої [PERSON] ,[INFO] для тимчасово виїзду за кордон встановленні аналогічні обставини. Рішенням Виконавчого комітету Черкаської міської ради від 16.06.2021 №562 затверджено висновок служби у справах дітей про підтвердження місця проживання малолітньої [PERSON] , разом з матір`ю [PERSON] , для тимчасового виїзду за межі України. На думку суду, дані документи підтверджують лише факт здійснення [PERSON] належного батьківського обов`язку. В позовній заяві зазначено, що відповідач [PERSON] залишив малолітню доньку [PERSON] , не виявляв бажання щодо спілкування та побачення з нею, ігнорував прохання [PERSON] щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон. Разом з тим, матеріали справи містять текстове фото повідомлення відповідно до якого відповідач [PERSON] не заперечував щодо надіслання документів про погодження виїзду [PERSON] за кордон. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання та в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до пункту 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Згідно із ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. За положеннями ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Проте, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст. 165 СК України). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо. Практика Європейського суду з прав людини (справа «Хант проти України» від 07.12.2006) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Також у своїй практиці, зокрема у справі «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому, ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до частини четвертої статті 10, частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 641/2867/17-ц від 06.05.2020 року. Згідно з положенням пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року із змінами від 19.12.2008 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Суд неодноразово в своїх рішеннях акцентував увагу, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішеннях від 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України» та від 01.07.2017 року у справі «М.С. проти України», при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Таким чином, судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Відтак, позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Тобто, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. Суд вважає, що при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. В судовому засіданні встановлено, що умисних дій [PERSON] по ухиленню від виконання своїх батьківських обов`язків відносно неповнолітньої [PERSON] не вчиняє. Крім того, якщо один з батьків не платить аліменти на утримання дитини - це не є самостійною підставою для позбавлення його батьківських прав. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Отже, батько (мати) може бути позбавлений батьківських прав, лише у разі, встановлення наявності фактів злісного нехтування ним (ними) своїми батьківськими обов`язками щодо дитини, зокрема врахувавши бажання матері не спілкуватись з дитиною, й не бажання приймати участь у вихованні дитини. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] не вчиняв умисних протиправних дій щодо своєї доньки, не допускав бездіяльності у реалізації батьківських обов`язків. На думку суду, зменшення часу участі у житті доньки обумовлена об`єктивними умовами, а саме, окремим проживанням сторін після розірвання шлюбу та фінансовими можливостями. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що наявні в матеріалах справи докази не є достатніми для того, щоб зробити обґрунтований висновок про ухилення [PERSON] від виховання дочки [PERSON] ( визначених у ст. 164 СК України) та не свідчать про свідоме та умисне нехтування ним своїми батьківськими обов`язками, а у разі позбавлення батьківських прав відповідача буде здійснене розірвання сімейних зв`язків, що означатиме позбавлення дитини її коріння, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позбавлення батьківських прав [PERSON] у даному випадку є недоцільним, а тому, вважає за необхідне у задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо неповнолітньої [PERSON] відмовити. Оскільки дане рішення в частині стягнення пені за прострочення сплати аліментів ухвалюється на користь позивача, який на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, тому відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави в сумі 1073 грн 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial