Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-21 00:00:00

У липні 2023 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ), про поділ майна подружжя. Позов обґрунтовано наступними обставинами. 03.05.2014 позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 506. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 26.01.2022 у справі № 753/23875/21 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Під час шлюбу подружжям було придбано нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] (загальна площа квартири 50,5 кв.м., в т.ч. житлова - 29,8 кв.м). Позивач посилається на те, що вказана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає поділу. Просив припинити право спільної сумісної власності на вказану квартиру, визнати за позивачем право приватної власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та визнати за відповідачем право приватної власності на 1/2 частину вказаної квартири. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справі присвоєно єдиний унікальний номер № 753/11662/23, головуючим суддею визначено суддю Мицик Ю.С. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10.07.2023 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. 17.07.2023 представником позивача подано заяву про усунення недоліків позову. 27.07.2023 ухвалою суд відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання. 27.09.2023 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач визнає, що спірна квартира є спільною сумісною власності подружжя, не заперечує проти визнання за сторонами право приватної власності в рівних частках на квартиру [ADDRESS] . Вказує, що сторони мають спільну дитину [PERSON] , яка після розлучення залишилася проживати з відповідачем. 09.09.2022 позивач забрав дочку на вихідні згідно з графіком побачень, проте у визначений органом опіки день не повернув дитину матері. В подальшому, 25.12.2022 [PERSON] без згоди відповідача вивіз дитину за кордон, обмеживши її у спілкуванні з матір`ю. Позивач має у власності інше нерухоме майно, квартиру [ADDRESS] , де проживав до 25.12.2022. Спірна квартира є єдиним місцем проживання відповідача. На переконання відповідача, позивачем подано вказаний позов з метою обмеження її в праві вільного користування квартирою, в якій вона постійно проживає. 29.11.2023 суд ухвалою закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав та просив його задовольнити, посилаючись на обставини, що викладені у позові. Відповідач та представник відповідача підтримали доводи викладені у відзиві, не заперечували проти визнання спірної квартири спільною сумісною власності подружжя та проти визнання за сторонами право приватної власності в рівних частках на квартиру [ADDRESS] . Заслухавши виступи відповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено наступні фактичні обставини та правовідносини. 03.05.2014 [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 506. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 26.01.2022 року у справі № 753/23875/21 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Під час перебування сторін у шлюбі, [PERSON] було придбано нерухоме майно, а саме квартиру під номером [ADDRESS] (загальна площа квартири 50,5 кв.м., в т.ч. житлова - 29,8 кв.м). Вказане підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 29.01.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочаровою І.І., зареєстровано в реєстрі за № 115. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє вираження у статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), відповідно до положень якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 3 статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) також передбачає презумпцію дії режиму спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом. За приписами статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Отже, виходячи з встановленого судом факту набуття спірної квартири у період зареєстрованого шлюбу та відсутність доказів, які б спростовували поширення на неї правового режиму спільного сумісного майна, ця квартира є об`єктом права спільної сумісної власності сторін. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. З огляду на те, що на момент розгляду справи сторони не здійснили поділ майна у позасудовому порядку за взаємною згодою, що передбачено частиною другою цієї статті, спір має вирішуватись в судовому порядку. Способи та порядок поділу майна подружжя визначені статтею 71 цього Кодексу, згідно приписів якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (частина четверта статті 71 СК України). У тому разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток без застосування грошової компенсації і припинення права власності одного з подружжя на його частку в такому майні, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. За загальним правилом, встановленим частиною першою статті 70 СК України, при поділі майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом. На наявність підстав для відступу від засади рівності часток подружжя сторони не посилались і згоди на отримання грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на квартиру позивач не надав. Отже на підставі оцінки викладених у позовній заяві аргументів і наданих позивачем доказів та вищенаведених законодавчих норм суд здійснює поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання за кожним з подружжя права власності на 1/2 частину квартири, загальною площею 50,5 кв.м., житловою площею 29,8 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, вимога позивача про визнання особистої приватної власності на 1/2 частку спірної квартири за кожним із подружжя не ґрунтується на законі, а тому задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: partial