Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обгрунтування позову покликається на те, що 23 лютого 2017 року між нею та [PERSON] укладено договір позики, про що відповідачем було надано розписку, в результаті чого останній отримав в позику 4500 доларів США, які зобов`язався повернути до 23 лютого 2018 року. Однак у терміни свого зобов`язання не виконав, після спливу обумовленого строку заборгованість повертав частинами, як готівкою так у безготівковому порядку. На день подачі позову [PERSON] частково повернув борг у розмірі 1666,74 доларів США, а решту заборгованості у сумі 2833,26 доларів США неповернуто. 19 квітня 2019 року відповідач власноручно написав розписку, в якій підтвердив факт існуючої заборгованості у розмірі 3820 доларів США та зобов`язувався повернути до грудня 2019 року, однак знову ж таки зобов`язання не виконав, борг повертав частинами, тому залишок заборгованості складає 2833,26 доларів США, який після 15 червня 2023 року відповідач не повертає, однак постійно лише обіцяє та не виконує. У зв`язку з чим, просить стягнути 2872,15 доларів США заборгованості за договором позики, 38,39 доларів США 3% річних від простроченої суми заборгованості, судові витрати. Вважає, що строк звернення до суду нею не пропущено, оскільки строк позовної давності за договором позики завершувався в грудні 2022 року, на час дії карантину та дії воєнного стану такий подовжено. Крім того, просить врахувати, що в 2022 році перебувала за кордоном. Просить позов задоволити. Сторони в судове засідання не зявились, хоча неодноразово повідомлялись про таке належно та вчасно. Представник позивачки подав заяву в якій позов підтримав та просив розглядати справу у його відсутності та у відсутності позивача. Відповідач в судове засідання не з`явився, проте подав заяву про визнання позову та просить справу розглядати у його відсутності. У зв`язку з неявкою сторін відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 18 грудня 2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено таку до розгляду на 03 січня 2024 року. Ухвалою суду від 03 січня 2024 року розгляд справи відкладено до 24 січня 2024 року у з`язку з неявкою сторін. З`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. За змістом ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України (далі\~ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За змістом вказаної норми, застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, та характеру його порушення, невизнання або оспорення. 23 лютого 2017 року [PERSON] , [INFO] , написав власноручно розписку про те, що в [PERSON] , [INFO] , позичив 4500 доларів США, які зобов`язався повернути в строк до 23 лютого 2018 року. кошти були передані та розписка написана в присутності свідків [PERSON] , [PERSON] (а.с.13). Як зазначає позивачка у мотивах позову, відповідачем частково оплачувалась заборгованість, однак не погашена така у повному розмірі в обумовлений строк, тому 19 квітня 2019 року [PERSON] написано другу розписку, в якій зазначено, що він визнає свою заборгованість перед [PERSON] у розмірі 3820 доларів США. Які позичив 23 лютого 2017 року, зобов`язався повернути зазначену суму коштів до грудня 2019 року (а.с.14). 22 серпня 2018 року [PERSON] надіслала [PERSON] вимогу претензію про повернення коштів за розпискою від 23 лютого 2017 року (а.с.15). Позивачкою [PERSON] надано копії квитанцій про надходження коштів на її банківський рахунок від [PERSON] на наступні суми: 3044 грн. 03 листопада 2020 року, 2000 грн. 26 липня 2021 року, 2500 грн. 17 серпня 2021 року, 1500 грн. 30 жовтня 2021 року, 1400 грн. 23 серпня 2021 року, 3000 грн. 25 грудня 2021 року, 2016 грн. 22 квітня 2023 року, 4037 грн. 95 коп. 14 грудня 2021 року, 1946 грн. 15 червня 2023 року, 1556 грн. 80 коп. 03 травня 2023 року (а.с.16-22). Як зазначає [PERSON] у позові, [PERSON] повертав заборгованість як у готівковій формі, так і переказами на рахунок. Залишок заборгованості та несплаченої суми боргу складає 2833,26 доларів США. Відповідно до положень ст.ст.526, 530, 598, 599 Цивільного кодексу України (далі\~ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За приписами ст.1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України). З системного аналізу норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України вбачається, що оскільки договір позики є реальним, то факт передання грошових коштів може підтверджуватися договором позики, укладеними в письмовій формі, якщо в тексті останнього сторонами не зазначений інший строк передання грошових коштів. Договір є обов`язковим до виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Разом з тим, якщо факт передання грошових коштів відрізняється від моменту підписання договору між сторонами, то він може підтверджуватися розпискою або іншими документами (платіжними дорученнями, виписками з банку, тощо), тобто письмовими доказами. Подібна за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08березня 2023 року у справі №640/3493/17. У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі №355/385/17 зазначено, що реальним вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії. Таким чином, оскільки під час розгляду справи про стягнення заборгованості за договором позики до предмету доказування входять факти, що свідчать про укладення між сторонами договору позики, його умови, передання та повернення грошових коштів, то наявні в матеріалах справи оригінали договорів позики є належними доказами. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки грошові кошти у розмірі 2872,15 доларів США. Щодо стягнення трьох відсотків річних, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до розрахунку, поданого позивачкою, розмір трьох процентів річних від суми боргу за договором позики від 23 лютого 2017 року за період з 16 червня - 30 листопада 2023 року становить 38,89 доларів США. Згідно ст.625\~ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, доведеність факту порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань за договорами позики щодо своєчасної, у погоджений сторонами строк, виплати суми позики, тому суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення 3% річних. Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, а також враховуючи визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку про необхідність задоволення вимог позову. Згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Судом встановлено, що позивачкою при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 1073 грн. 60 коп., згідно квитанції №0.0.3331359830.1 від 29 листопада 2023 року. З огляду на викладене та враховуючи визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку, що позивачці необхідно повернути з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що становить 536 грн. 80 коп. Відповідно до ст.141 ЦПК України на відповідача необхідно покласти іншу частину сплачених позивачкою при подачі позову до суду документально підтверджених судових витрат, а саме 536 грн. 80 коп. судового збору.

Outcome: approved