Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-14 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовною заявою до Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 05 травня 2023 року його, позивача, притягнено до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 та ч.1 ст.127 КУпАП. Зокрема, постановою інспектора Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції Матичака Романа Івановича серії БАД №064149 від 05 травня 2023 року про адміністративне правопорушення, зафіксоване не\~в автоматичному\~режимі, його, [PERSON] , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП. За змістом даної постанови, 05 травня 2023 року о 16.07 год., на автодрозі Львів-Шегині 10 км.+200м. перетнув суцільну лінію дорожньої розмітки 1.1, чим порушив вимоги п.8.5.1 ПДР. Крім того, постановою БАД №064150 від 05.05.2023 року притягнуто [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.127 КУпАП та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 гривень. У постанові зазначено, що 05.05.2023 року о 16:42 год. на автодорозі Львів-Шигині 101м+200 м [PERSON] переходив проїзну частину дороги поза пішохідним переходом, там де є чотири смуги для руху в обох напрямках, чим порушив вимоги\~п. 4.14г. ПДР\~України, скоїв адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 127 КУпАП. В подальшому, рішенням Франківського районного суду м. Львова від 12.06.2023р. постанову про\~накладення адміністративного\~стягнення по\~справі про\~адміністративне правопорушення\~у сфері\~забезпечення безпеки\~дорожнього руху,\~зафіксоване не\~в автоматичному\~режимі серія БАД №064150 від 05.05.2023 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності ч.1 ст.127 КУпАП скасовано та провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 06.07.2023р. постанову інспектора Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції Матичака Романа Івановича серії БАД №064149 від 05 травня 2023 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 340,00 грн. скасовано, провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1\~ст. 122 КУпАП закрито. Зазначає, що йому, позивачу, заподіяна моральна шкода, яка полягає в тому, що він був змушений захищати свої права в суді, витрачати час на відновлення порушених прав. Зазначає, що у зв"язку з винесенням постанов, у нього, позивача, погіршилось самопочуття і він був змушений звернутися за допомогою до медичних фахівців. В нього погіршилися основні характерні параметри формули крові, що підтверджується медичними документами. Він досі перебуває в напруженому психічному стані, оскільки думки про те як зухвало та незаконно винесені постанови переслідують його. Перелічені негативні явища викликають переживання, страждання, стрес та депресію. Відтак, просить стягнути моральну шкоду в розмірі 50 000 (п"ятдесят тисяч) гривень 00 коп. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 04.08.2023р. відкрито спрощене позовне провадження та призначено справу до\~судового розгляду по суті без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 21.11.2023р. замінено первісного відповідача - Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції на належного відповідача - Департамент патрульної поліції та залучено в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Державну казначейську службу України. В письмових поясненнях представник Державної казначейської служби України просить відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що на Казначейство покладено лише функції з виконання судових рішень у даній категорії справ. Вказує, що мотиви позову обгрунтовуються та зводяться до загальних фраз і не підкріплюються жодними доказами, немає жодного доказу, що репутація позивача непоправно зіпсована, позивачем не надано розрахунку розміру моральної шкоди та доказів її наявності. Самі по собі судові рішення, якими скасовано постанови, становлять достатню справедливу сатисфакцію за будь - яку завдану позивачу моральну шкоду і немає необхідності для її стягнення у грошовому еквіваленті. Дослідивши матеріали цивільної справи та з`ясувавши фактичні обставини у їх сукупності, суд приходить до наступного. За ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 81\~ЦПК\~України,\~ визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 12.06.2023р. в адміністративній справі № 465/3388/23 постанову про\~накладення адміністративного\~стягнення по\~справі про\~адміністративне правопорушення\~у сфері\~забезпечення безпеки\~дорожнього руху,\~зафіксоване не\~в автоматичному\~режимі серія БАД №064150 від 05.05.2023 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності ч.1 ст.127 КУпАП скасовано та провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито. Зокрема, судовим рішенням встановлено, що відповідачем не було надано до суду жодного належного чи допустимого доказу, який би підтверджував вчинення порушення позивачем вимог ч.1 ст.127 КУпАП. Крім того, рішенням Франківського районного суду м. Львова від 12.06.2023р. в адміністративній справі № 465/3387/23 постанову інспектора Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції Матичака Романа Івановича серії БАД №064149 від 05 травня 2023 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 340,00 грн. скасуовано, провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1\~ст. 122 КУпАП закрито. Зокрема, судовим рішенням встановлено, що відповідачем при винесені постанови не дотримано вимог\~КУпАП, Інструкції та не надано суду належних і допустимих доказів, які б у встановленому законом порядку підтверджували, що позивач порушив\~Правила дорожнього руху. Відповідно до ч. 4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках учинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 статті 1176 Цивільного кодексу України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування вищевказаної норми закону діють правила частини 6 статті 1176 Цивільного кодексу України, згідно з якою така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України). Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 1 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду (далі - Закон) в особи виникає право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, незаконного накладення штрафу. Пунктом 4 частини першої статті 2 Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим законом, виникає, зокрема, у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення. Тобто здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи були понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц, від 5 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 , від 09 червня 2021 року у справі № 726/837/20. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Суд вважає, що між скасуванням постанов про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та завданням йому моральної шкоди є причинний зв`язок, такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, скасування постанов про адміністративне правопорушення свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, може свідчити про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Відповідно до частини другої статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає: у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У пункті третьому постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості, вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. Аналогічна норма міститься в частині другій статті 13 Закону, згідно з якою розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Визначений позивачем розмір моральної шкоди в сумі 50 000 (п"ятдесят тисяч) гривень у даній конкретній справі суд вважає завищеним та таким, що не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. Суд вважає необхідним визначити розмір морального відшкодування в межах суми 15 000,00 гривень. Такий розмір відшкодування заподіяної моральної шкоди суд вважає співмірним з моральними стражданнями, які заподіяні позивачу. Суд вважає доведеним наявність у позивача певних моральних страждань, що виявились у переживаннях через ухвалення незаконних рішень працівниками поліції, а також позивач був змушений докладати додаткових зусиль для поновлення своїх прав, шляхом звернення до суду із позовами про скасування неправомірних рішень, докладання додаткових зусиль для закриття проваджень, тобто всі ці фактори тягнуть за собою моральні страждання. При цьому, суд не бере до уваги як докази в підтвердження позовних вимог позивача долучені медичні документи, зокрема, результати молекулярно - генетичного дослідження, результати досліджень крові, протокол ультразвукового обстеження, оскільки з таких не можливо встановити, що саме дії працівників поліції призвели до погіршення певних показників стану здоров"я позивача. В матеріалах справи відсутні докази, наприклад висновки експертиз, проведені уповноваженими особами зі спеціальними знаннями, які б свідчили про те, що погіршення стану здоров"я позивача стало безпосереднім наслідком притягнення позивача до адміністративної відповідальності. У рішенні Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. При цьому, суд зазначає, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Відповідно до пунктів 63, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляє державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. В пункті 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) зроблено висновок про те, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. У справах про відшкодування шкоди державою, остання бере участь як відповідач через той орган, діями якого заподіяно шкоду. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18). До подібних правових висновків за аналогічних фактичних обставин дійшов Верховний Суд у постанові від 02 вересня 2020 року у справі № 177/63/19 (провадження № 61-1205св20). В свою чергу, Державна казначейська служба України є самостійною юридичною особою, до обов`язків якої входить списання коштів з Державного бюджету України, і не може нести відповідальність за неправомірні рішення, дії чи бездіяльність державних органів чи їх посадових осіб. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Абз. 4 п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). \~На підставі викладеного,

Outcome: approved