Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-08 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача за позовом. 18 грудня 2023 року [PERSON] звернувся до суду з указаним вище позовом, у якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується відповідними правовстановлюючими документами. Вказаний житловий будинок [PERSON] придбав на підставі договору-купівлі продажу від 10.11.2023, за умовами якого [PERSON] в термін до 15.11.2023 зобов`язалася зняти з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих у даному будинку осіб. Однак, до цього часу відповідач з реєстраційного обліку у даній квартирі не знявся, чим порушує умови вказаного вище договору та безпричинно перешкоджає [PERSON] в реалізації права користування нерухомим майном. Вважає, що відповідач втратив право користування даним житловим приміщенням з моменту укладення договору купівлі-продажу та не являється [PERSON] близьким родичем, щоб бути зареєстрованими та проживати у будинку, а тому [PERSON] , як власник житла, змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Відповідач [PERSON] відзив на позов із викладенням своїх заперечень до суду не подав. ІІ. Рух справи, процесуальні дії суду. Ухвалою суду від 19.12.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Цією ж ухвалою прийнято рішення про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. Розгляд справи призначено на 09 січня 2024 року. Вказаною ухвалою суду відповідачеві запропоновано надати відзив на позовну заяву. ІІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Представник позивача - [PERSON] подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, справу просила розглядати у її та позивача відсутність, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] на виклик до суду не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи у його відсутності або про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило. Судом вжиті належні заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи та реалізації ним права судового захисту своїх прав та інтересів. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами, оскільки при підготовці справи до розгляду дотримано вимоги ЦПК України щодо належного повідомлення сторін у справі про розгляд справи. Відповідно до вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, у суду наявні підстави для заочного розгляду справи і ухвалення заочного рішення на підставі наявних доказів, про що постановлено ухвалу, відповідно до вимог статей 280 -281 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснювалось. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. На підтвердження своєї особи позивачем надано копію паспорта громадянина України, серія [NUMBER] , виданий 05.05.2000 [PERSON] , [INFO] , уродженцю м. Золоте Луганської області (а.с. 4). Позивачу [PERSON] належить на праві власності житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку (а.с. 6-7) та витягом з Державного реєстру речових прав (а.с. 8). Згідно з п. 19 Договору купівлі продажу вказаного вище будинку, який укладений 10.11.2023 між позивачем [PERSON] та [PERSON] , остання зобов`язувалася зняти з реєстрації місця проживання усіх зареєстрованих осіб в зазначеному будинку в термін до 15.11.2023 (а.с. 7). Згідно з відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру від 370160 від 19.12.2023 відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). V. Оцінка суду. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про припинення дії, яка порушує право, та відновлення становища, яке існувало до порушення права. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронгі Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст.317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України). Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст.379 ЦК України). Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання (ст.380 ЦК України). Частинами 4 та 5 ст.9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Такий правовий висновок висловлений Верховним судом України у постанові від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 24 ЗУ Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Беручи до уваги, що позивачу на праві власності належить житловий будинок, відповідач права власності на будь-яку частину житлового будинку не має, не є членом сім`ї позивача, не належить до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, а також порушення умови укладеного з позивачем договору щодо добровільного зняття з реєстраційного обліку в зазначеному житловому будинку, тому суд приходить до висновку, що реєстрація відповідача у даному житловому будинку чинить позивачу перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні належним йому на праві власності майном, а тому відповідач повинен бути визнаними таким, що втратив право користування житловим будинком. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. При зверненні з цим позовом до суду позивач [PERSON] сплатив судовий збір в розмірі 1073 грн 60 коп., що підтверджується квитанцією від 18.12.2023 за № 0.0.3365808253.1. Згідно з вимогами ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, враховуючи, що позов підлягає задоволенню, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1073 грн 60 коп. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved