Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-18 00:00:00

У вересні 2023 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому просить суд в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право приватної власності на частку квартири [ADDRESS] та визнати за відповідачем право приватної власності на частку квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовано тим, що в період часу перебування у шлюбі сторони придбали нерухоме майно, а саме однокімнатну квартиру за вказаною адресою; квартира за договором купівлі-продажу № 489 від 17 лютого 2021 року зареєстрована за позивачем [PERSON] , виходячи з рівності часток подружжя у спільному майні, слід визнати право власності по частки на кожного із сторін, просить судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18 вересня 2023 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2023 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи, що підтверджується зворотними поштовими відправленням від 27 жовтня та від 08 листопада 2023 року. Відповідач [PERSON] не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву. Суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. 29 вересня 2023 року відповідач [PERSON] подав суду заяву, в якій зазначає, що проти позву не заперечує, просить позов задовольнити, справу розглянути у його відсутність (а.с.23). Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, приймаючи до уваги письмову заяву сторони відповідача, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно положення 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Положенням статті 370 Цивільного кодексу України визначено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або судом. Цивільний кодекс України регулює відносини, що складаються між співвласниками стосовно майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, визначаючи порядок володіння, користування та розпорядження таким майном, що визначає зміст права спільної сумісної власності. Хоча при праві спільної сумісної власності розмір частки кожного з співвласників не визначений, це не позбавляє можливості кожного з них права на виділ частки з майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у натурі. Частиною першою статті 372 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Судом встановлено, що 08 червня 2016 року між сторонами [PERSON] та [PERSON] (прізвище після реєстрації шлюбу - [PERSON] ) зареєстровано шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб, актовий запис № 571 Деснянського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 08 червня 2016 року (а.с.22). В період зареєстрованого шлюбу, 17 лютого 2021 року на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герасименко Н.М. та зареєстрованого за № 489, позивачем [PERSON] придбано у [PERSON] квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Квартира складається з однієї кімнати, загальна площа - 31,2 кв.м, житлова площа - 18,0 кв.м (а.с.5-7). Відповідно до витягу № 244736837 від 17 лютого 2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію право власності, право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] (а.с.8). Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині першій статті 61 Сімейного кодексу України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з статтею 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 Сімейного кодексу України). При цьому у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Як убачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] просить суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на частину квартири [ADDRESS] ; визнати право власності на частину квартири [ADDRESS] за відповідачем [PERSON] , з підстав набуття сторонами спірного нерухомого майна за час зареєстрованого шлюбу, яке є спільно нажитим майном подружжя, що підлягає поділу у встановленому законом порядку. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved