Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-09 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] , Вінницької міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , а саме визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] та визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] помер батько позивачів [PERSON] , який за життя будучи членом житлово-будівельного кооперативу «ЖБК №20» отримав кооперативну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За дану квартиру ним повністю були сплачені пайові внески, що підтверджується довідкою №1611 від 19.09.2023 року, виданого МКП «УК» «ТЕРИТОРІЯ КОМФОРТУ». Успадкувати вказане нерухоме майно позивачі не змогли, так як їхній батько після сплати пайових внесків не отримав свідоцтва про право власності на квартиру. Отже, позивачі вважають, що їхній батько [PERSON] фактично став власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Однак після його смерті, маючи намір оформити спадкове майно, позивачі звернулись до державного нотаріуса та відповідно отримали постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, з якої вони дізнались, що право власності на дану квартиру батько не оформив чим позбавив їх - єдиних спадкоємців можливості оформити дане спадкове майно у відповідності норм Цивільного кодексу України. Таким чином позивачі були змушені звернутись до суду за захистом своїх майнових прав. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17.10.2023 року прийнято справу до розгляду у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. На підставі ухвали суду від 14.11.2023 року судом витребувано з Державного нотаріального архіву Вінницької області належним чином завірену копію спадкової справи № 292/1990, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 20.12.2023 року на адресу суду з Державного нотаріального архіву Вінницької області надійшла належним чином завірена копія спадкової справи № 292/1990, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою суду від 27.12.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачі в судовому засіданні підтримали заявлені ними позовні вимоги та просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] надала суду заяву про проведення судового засідання без її участі, не заперечувала проти заявлених позовних вимог та визнає їх у повному обсязі. Представник відповідача Вінницької міської ради Коваль Д.О. в судовому засіданні при ухваленні судового рішення в даній цивільній справі покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши письмові матеріали справи та зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається з матеріалів справи, позивачі [PERSON] та [PERSON] є рідними дітьми померлого [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER] та серія [NUMBER] (а.с. 86-87). Відповідно до копії свідоцтва про смерть [PERSON] він помер [INFO] , після смерті якого відкрилась спадщина на все належне йому майно. Згідно довідки виданого МКП «УК» «ТЕРИТОРІЯ КОМФОРТУ» від 19.09.2023 року за № 1611, [PERSON] будучи членом житлово-будівельного кооперативу «ЖБК №20» отримав кооперативну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За дану квартиру ним повністю були сплачені пайові внески, але належним чином не здійснино реєстрацію правова власності на вказану квартиру. (а.с. 14). Згідно із частинами 1, 3 статті 15 Закону України «Про власність» № 697-ХІІ від 07 лютого 1991 року, який діяв до вступу в законну силу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, член житлового-житлово- будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває право власності на це майно; громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом. Відповідно до частини 3 статті 384 Цивільного кодексу України, у разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником. В п. 69, 71 Листа Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» зазначалось, що члени ЖБК, які повністю внесли пайовий внесок за квартиру відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність», набувають права власності на квартиру. З п. 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» вбачається, що судам слід мати на увазі, що згідно зі ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд. Відповідно до\~п.\~6\~Постанови Пленуму\~Вищого Спеціалізованого\~Суду України\~з розгляду\~цивільних і\~кримінальних справ\~«Про судову\~практику в\~справах про\~захист права\~власності та\~інших речових\~прав» від\~7\~лютого 2014\~року №\~5\~вбачається,\~що суди\~повинні мати\~на увазі,\~що законом\~може бути\~встановлений інший\~момент (підстава)\~набуття права\~власності.\~Зокрема,\~у разі\~повного внесення\~пайових внесків\~за квартиру,\~дачу,\~гараж,\~іншу будівлю\~або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства. З оглянутої в судовому засідання інвентаризаційної справи №13594 на квартиру [ADDRESS] , судом встановлено, що реєстрація приватної власності на зазначену квартиру не проводилася і вона зареєстрована за житлово-будівельним кооперативом № 20 на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради №680 від 23.09.1969 року. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 12-13), жодне право власності квартиру [ADDRESS] Отже, судом встановлено, що [PERSON] фактично став власником квартири за адресою - [ADDRESS] , але за життя право власності на дану квартиру не оформив, тому державним нотаріусом Третьої вінницької державної нотаріальної контори Березовською\~В.С., 04.09.2023 року прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, а саме відмовлено позивачам [PERSON] та [PERSON] , а також відповідачу [PERSON] , яка являється дружиною померлого спадкодавця, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] після смерті [INFO] їх чоловіка та батька [PERSON] . (а.с. 16). Отже успадкувати вказане нерухоме майно позивачі позбавленні можливості, так як їхній батько після сплати пайових внесків не отримав свідоцтва про право власності на квартиру та належним чином в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстрував право власності на дану квартиру [ADDRESS] . Стаття 1298 ЦК України передбачає, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 8 ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, що підлягає реєстрації (крім земельної ділянки), може бути видане уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування спадкоємцям першої та другої черги за законом (як у випадку спадкування ними за законом, так і у випадку спадкування ними за заповітом) і за правом представлення на підставі правовстановлюючих документів та довідки зазначеного органу місцевого самоврядування з викладенням характеристики будівлі, на яку видається свідоцтво. Відповідно до п. 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.1 ст.1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ч.ч.1, 3 ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з вимогами ч.2 ст.1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, прийняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкування за законом). Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. У відповідності до ст.ст.1268, 1269 ЦК України спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, у разі якщо він постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або він подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, згідно ч.1ст. 1270 ЦК України, якщо він не заявив про відмову від неї. Позивачі, як спадкоємці першої черги звернулися до Третьої вінницької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті їх батька [PERSON] , на підставі якої була заведена спадкова справа № 292/1990. Як вбачається з постанови державного нотаріуса Третьої вінницької державної нотаріальної контори Березовської В.С. від 04.09.2023 року [PERSON] та [PERSON] , було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності спадкодавця на квартиру. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Як вбачається з копії довідки виданого МКП «УК» «ТЕРИТОРІЯ КОМФОРТУ» від 19.09.2023 року за № 1611, [PERSON] будучи членом житлово-будівельного кооперативу «ЖБК №20» отримав кооперативну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та ним повністю були сплачені пайові внески, але належним чином не здійснено реєстрацію правова власності на вказану квартиру. Доказів на спростування викладених позивачами обставин, щодо фактичного набуття права власності їх покійним батьком спірної квартири, відповідачем суду не надано, а судом самостійно не здобуто. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які були посилання як на підставу вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що спірна квартира входить до складу спадщини, а позивачі єдині спадкоємці, які прийняла спадщину, а відтак суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі та визнає за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] та за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом. На підставі викладеного,

Outcome: approved