Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-18 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просив з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог стягнути з відповідача на свою користь суму позики в розмірі 17 658 (сімнадцять тисяч шістсот п`ятдесят вісім) дол. США 89 центів, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 645 760 (шістсот сорок п`ять тисяч сімсот шістдесят) грн. 88 коп., 3 % річних від простроченої суми боргу у розмірі 2204 (дві тисячі двісті чотири) дол. США 78 центів, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 80 625 (вісімдесят тисяч шістсот двадцять п`ять) грн. 72 коп.; судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 7263,87 грн, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 72 638,00 грн.; повернути йому з державного бюджету судовий збір у розмірі 1080,72 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 19.08.2018 року між сторонами по справі було укладено Договір позики, що підтверджується розпискою, відповідно до якої відповідач отримав від позивача у борг грошові кошти у сумі 21 000 доларів США, що станом на 01.02.2022 року за офіційним курсом гривні щодо іноземних валют встановленим НБУ складає 597 565 грн 50 коп. Строк повернення позики - 19.02.2019 року. Однак, відповідач свої зобов`язання перед позивачем, щодо повернення вищезазначеної суми позики не виконав, чим порушив вимоги положень Договору позики та чинного законодавства України. Оскільки договором позики укладеним між сторонами не передбачено розмір процентів, а тому їх розмір позивачем визначено на рівні облікової ставки НБУ, яка становить 2204 (дві тисячі двісті чотири) дол. США 78 центів, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 80 625 (вісімдесят тисяч шістсот двадцять п`ять) грн. 72 коп. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умом договору, позивач за захистом своїх прав звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 22.07.2022 року позовну заяву [PERSON] , прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 07.09.2022 року, встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 21.09.2022 року від відповідача надійшов відзив на позов, в якому відповідач вказав, що позовні вимоги не визнає та просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. 17.11.2022 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він заперечуючи викладені відповідачем обставини, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Також, 17.11.2022 року від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог. 22.11.2022 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив. Ухвалою суду від 18.04.2023 року закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті на 25.05.2023 року, який в подальшому неодноразово відкладався, черговий раз на 19.01.2024 року. У судовому засіданні 19.01.2024 року представник позивача адвокат Глушенко В.В. заявлені позовні вимоги з урахуванням заяви про їх зменшення підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі. У судовому засідання представник відповідача адвокат Богданчук О.В. позовні вимоги в частині основної суми боргу визнала, в частині стягнення 3% річних просила відмовити з підстав викладених у запереченнях, а тому позовні вимоги просила задовольнити частково, витрати на правову допомогу вважає завищеними та не підтвердженими належними доказами. Вислухавши учасників справи, дослі дивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 19.08.2018 року між сторонами по справі було укладено Договір позики, що підтверджується розпискою (а.с. 6). З вказаної розписки встановлено, що [PERSON] , [INFO] отримав у борг від [PERSON] 21 000 (двадцять одну тисячу) доларів США, строком на пів року (6 місяців) до 19.02.2019 року. Борг зобов`язався повернути в повному обсязі в строк до 19.02.2019 року (а.с. 6). Згідно розрахунку позивача, заборгованість відповідача за договором позики становить 17 658 (сімнадцять тисяч шістсот п`ятдесят вісім) дол. США 89 центів, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 645 760 (шістсот сорок п`ять тисяч сімсот шістдесят) грн. 88 коп. - основна сума боргу. Окрім того, оскільки договором позики укладеним між сторонами не передбачено розмір процентів, а тому їх розмір позивачем визначено на рівні облікової ставки НБУ відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України за період з 20.02.2019 року по 18.11.2022 року та який становить 2204 (дві тисячі двісті чотири) дол. США 78 центів, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 80 625 (вісімдесят тисяч шістсот двадцять п`ять) грн. 72 коп. (а.с. 100-101). Вирішуючи даний спір, суд керується також наступним. Відповідно до положень частини першої та третьої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За правилом частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Між сторонами склалися договірні відносини за умовами договору позики, які регулюються нормами Цивільного кодексу України в частині позики (§1.Позика Глави 71), а також регулюються загальними положеннями про договір та зобов`язання. Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц (провадження № 61-7418св18), від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17 (провадження № 61-10789св18). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказано, що заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. […] Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. […] Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Великою Палатою Верховного Суду висловлена правова позиція з цього приводу у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18, в якій вказано, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. На підстави викладеного, беручи до уваги, що позовні вимоги в частині стягнення основної суми боргу у розмірі 17 658 (сімнадцять тисяч шістсот п`ятдесят вісім) дол. США 89 центів, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 645 760 (шістсот сорок п`ять тисяч сімсот шістдесят) грн. 88 коп., відповідач визнав, тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Щодо стягнення з відповідача 3 % річних від простроченої суми боргу у розмірі 2204 (дві тисячі двісті чотири) дол. США 78 центів, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 80 625 (вісімдесят тисяч шістсот двадцять п`ять) грн. 72 коп. слід вказати наступне. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Згідно зі статтею 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Так, з поданих представником відповідача заперечень щодо стягнення з відповідача 3% річних від простроченої суми у розмірі 2204 (дві тисячі двісті чотири) дол. США 78 центів, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 80 625 (вісімдесят тисяч шістсот двадцять п`ять) грн. 72 коп., судом встановлено, що заперечуючи вказані суми до стягнення представник відповідача посилалася на те, що при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення ч. 1 ст. 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формулювання) їх застосування та нарахування. При цьому, облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, яка встановлюється виключно для національної валюти України - гривні та чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти. При цьому, враховуючи викладені вище положення цивільного законодавства щодо стягнення 3% річних, суд не приймає доводи представника відповідача та приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних від простроченої суми у розмірі 2204 (дві тисячі двісті чотири) дол. США 78 центів, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 80 625 (вісімдесят тисяч шістсот двадцять п`ять) грн. 72 коп. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Тож, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх належними, допустимими, достовірними, а позов є обґрунтований та такий, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання розподілу судових витрат у справі, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 7263 (сім тисяч двісті шістдесят три) грн. 87 коп. При цьому, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» судовий збір у розмірі 1080 (одна тисяча вісімдесят) грн. 72 коп. слід повернути позивачу з державного бюджету. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 72 638,00 грн., то такі витрати підлягають стягненню у розмірі 7000 (сім тисяч) грн. 00 коп.

Outcome: approved