Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-23 00:00:00

21 листопада 2023 року в суд надійшла позовна заява [PERSON] , за підписом представника, адвоката Батракова М.Ю., до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позову зазначає, що 26 жовтня 2021р. [PERSON] отримала від [PERSON] 2400,00 доларів США, що підтверджується письмовою розпискою, згідно з якою відповідач зобов`язується повернути позику до 26 жовтня 2022р. Зазначає, що на даний час [PERSON] своє зобов`язання виконала частково, повернувши 19 вересня 2023р. [PERSON] 1000,00 доларів США. Вказує, що на момент звернення до суду сума боргу становить 1400,00 доларів США, що еквівалентно 50595,16 грн. З огляду на зазначене просить стягнуту з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за розпискою в розмірі 1400,00 доларів США, що становить 50595,16 грн., та судові витрати. Ухвалою суду від 30.11.2023р. відкрито спрощене позовне провадження в даній справі, надано учасникам справи строк для подачі заяв по суті справи та призначено судове засідання на 19 грудня 2023р., яке за клопотанням представників сторін відкладено на 09 січня 2024р. та надалі у зв`язку із відпусткою судді на 24 січня 2024р. о 14 год. 00 хв. В судове засідання учасники справи, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується їхніми розписками (а.с. 38-41), не з`явилися. При цьому, від представника позивача, адвоката Батракова М.Ю. надійшла заява від 22.01.2024р. про проведення судового засідання без його участі та участі позивача [PERSON] , позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять задоволити (а.с. 42). Відповідач [PERSON] подала заяву від 23.01.2024р. про розгляд справи у її відсутності; щодо задоволення позовних вимог не заперечує, однак, у зв`язку із визнанням нею позову просить стягнути з неї 50% заявлених позивачем судових витрат (а.с. 48). Представник відповідача [PERSON] через канцелярію суду подав заяву від 23.01.2024р. про розгляд справи у його відсутності; щодо задоволення позовних вимог не заперечує (а.с. 47). Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги положення ст.ст. 223, 240 ЦПК України, суд прийшов до висновку про проведення судового засідання у відсутності учасників справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З`ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази, суд встановив, що 26 жовтня 2021р. [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний № [NUMBER] , отримала від [PERSON] , [INFO] , грошові кошти в сумі 2400,00 доларів США, які зобов`язувалась повернути 26 жовтня 2022р., що підтверджується оригіналом розписки (а.с. 10). 19 вересня 2023р. в рахунок повернення боргу [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в сумі 1000,00 доларів США, що також підтверджується записом на розписці від 26.10.2021р. (а.с. 10). Факт отримання 26 жовтня 2021р. коштів та написання розписки, як і повернення 19 вересня 2023р. частини коштів сторонами не оспорюється. Інформація про повернення заборгованості в розмірі 1400,00 доларів США в матеріалах справи відсутня, а відповідач [PERSON] в своїй заяві від 23.01.2024р. позовні вимоги визнала. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей У ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 07.12.2023р. по справі № 357/9972/19, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то згідно з ст. 530 ЦК України воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання згідно з ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У ст. 192 ЦК України вказано, що законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Верховний Суд у постанові від 22.11.2022 по справі № № 2-710/11, провадження №61-10591св22 виснував, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Отже у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення правочинів, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України, а також частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Щодо можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року по справі №14-134цс18 вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019р. по справі 723/304/16-ц. Таким чином, стягненню з відповідача підлягає заборгованість у доларах США без визначення еквівалента суми боргу в національній валюті. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За таких обставин по справі, беручи до уваги визнання відповідачем позову, відсутність підстав для відмови у прийнятті такого визнання, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити в повному обсязі, а з відповідача слід стягнути на користь позивача суму заборгованості в розмірі 1400,00 доларів США. Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У ч. 1 ст. 142 ЦПК України зазначено, що\~ у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, з [PERSON] підлягає стягненню судовий збір на користь [PERSON] в розмірі 536, 80 грн., а в іншій частині судовий збір в розмірі 536, 80 грн. слід повернути позивачу з державного бюджету. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. У ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України вказано, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це заяву. При цьому, згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Окрім того, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час. У п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що витрати на професійну правничу допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Представником позивача Батраковим М.Ю. надано суду на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу копії договору № 05/10-01 про надання правової допомоги від 05.10.2023р., додаткової угоди № 2 від 05.10.2023р. до договору про надання правової допомоги № 05/10-01 від 05.10.2023, додаткової угоди № 3 від 09.10.2023р. до договору про надання правової допомоги № 05/10-01 від 05.10.2023, укладені між [PERSON] та адвокатом Батраковим М.Ю., та квитанцію № 2 (05/10-01) від 05.10.2023р. (а.с. 11-15, 44). Так, згідно п.п. 1, 2 Додаткової угоди № 2 від 05.10.2023р. до договору про надання правової допомоги № 05/10-01 від 05.10.2023 сторони домовились, що вартість послуг (гонорар) адвоката за договором про надання правової допомоги становить згідно із погодженим детальним описом робіт (наданих послуг) та їх вартістю: 1.1. консультація клієнта, узгодження правової позиції (1 год.) 1342, 00 грн.; 1.2. зібрання доказів, вивчення судової практики (2 год.) 2684, 00 грн.; .1.3. підготовка позовної заяви з додатками (2 год.) 2684,00 грн. За роботу (послуги) зазначені у п.п. 1.1.-1.3. додаткової угоди Клієнт в день підписання даної угоди сплачує 6710,00 грн. Окрім того, відповідно до п. 3Додаткової угоди № 2 від 05.10.2023р. до договору про надання правової допомоги № 05/10-01 від 05.10.2023 за участь у судових засіданнях Клієнт сплачує додатково упродовж 7 днів після проведення судових засідань за 1 судове засідання 2684, 00 грн. В підтвердження проведених оплат за послуги, зазначені у п.п. 1.1.-1.3. Додаткової угоди, суду надано квитанцію № 2(05/10-01) від 05.10.2023р. на суму 6710,00 грн. Дослідивши надані представником позивача докази понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, беручи до уваги фактично надані послуги згідно їх детального опису, суд приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6710, 00 грн. знайшли своє підтвердження. При цьому, суд не вбачає підстав для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку із визнанням відповідачем позову, а тому з [PERSON] підлягають стягненню на користь [PERSON] витрати на професійну правову допомогу в розмірі 6710, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved