Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-09 00:00:00

[PERSON] в особі уповноваженого представника - адвоката Вовканича Сергія Михайловича звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення. Мотивуючи позовні вимоги тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, яке видане виконавчим комітетом Ужгородської міської ради народних депутатів згідно з рішенням від 28.08.1996 р. №139 квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] та члена його сім`ї: дружині [PERSON] , дочці- [PERSON] , сину- [PERSON] . У вказаному житловому приміщенні зареєстровані: [PERSON] , з 17.11.1987 р., його дружина- [PERSON] , з 17.11.1987 р., його син [PERSON] , з 17.11.1987 р., його дочка [PERSON] з 11.03.2001 р., його онука [PERSON] , з 07.09.2004 р. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.02.2022 р. у справі №308/641/22, яке допущено до негайного виконання, заяву [PERSON] , де заінтересована особа: [PERSON] , про видачу обмежувального припису задоволено повністю, видано обмежувальний припис відносно [PERSON] , [INFO] , строком на 6 місяців, яким визначено такий захід тимчасового обмеження: заборонити перебувати в місці спільного проживання (перебування) з [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що 03.08.2022 р. онука [PERSON] - [PERSON] , яка зареєстрована та фактично проживала за адресою: [ADDRESS] повернулася додому та не змогла потрапити до вищевказаного житла у зв`язку із заміною замка вхідної двері квартири [PERSON] . Про вказаний факт [PERSON] повідомила за телефоном Ужгородський РУП ГУНП в Закарпатській області. 04.08.2022 року до Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області звернулася позивач по справі [PERSON] із заявою про те, що [PERSON] , який являється її батьком та дідусем її дочки [PERSON] , 2004 р.н., неодноразово вчиняє з нею та її дочкою сварки, погрожує фізичною розправою, словесно ображає, виганяє з квартири. З посиланням на викладене, а також на те, що відповідач змінивши замки на вхідних дверях квартири перешкоджає позивачу у користуванні житлом, перешкоджає позивачу в реалізації прав як співвласника користуватися та розпоряджатися своєю власністю, просить суд ухвалити рішення яким усунути перешкоди в користуванні житлом шляхом вселення позивача [PERSON] , місце реєстрації: [ADDRESS] , місце фактичного проживання: [ADDRESS] реєстраційний номер облікової картки платника податків(РНОКПП) [NUMBER] серія та номер паспорту [NUMBER] до квартири за адресою: [ADDRESS] . Позиція сторін справи : В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Вовканич Сергій Михайлович позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав та мотивів викладених в позові. Просив позовну заяву про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення задовольнити з підстав, що викладені в ній. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Субота Михайло Іванович в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав, що зазначені у відзиві на позовну заяву. Зазначив, що відповідач зловживає алкогольними напоями та вчиняє адміністративні правопорушення - насильство в сімї . Просив суд відмовити у позові. Справа перебувала у провадженні судді Сарай А.І. В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії : 21.10.2023 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Сарай А.І. прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі. 08.05.2023 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Сарай А.І. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 27.07.2023 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Бенца К.К. прийнято справу №308/12323/22 до свого провадження суддею Бенца К.К. та повторно розпочато розгляд справи по суті. Заслухавши вступне слово сторін, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, пода-ними відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Фактичні обставини справи: Судом встановлено, що [PERSON] є співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] та членам його сім`ї: дружині [PERSON] , дочці- [PERSON] , сину- [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло за адресою: [ADDRESS] , яке видане виконавчим комітетом Ужгородської міської ради народних депутатів згідно з рішенням від 28.08.1996 р. №139. ( а.с. 21-22) Як встановлено судом [PERSON] зареєструвала шлюб 01.07.2014 року з [PERSON] , та змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] , що стверджується відповідним записом у паспорті громадянки [PERSON] . ( а.с.14) Як встановлено судом, [PERSON] з 11.03.2001 р. та її дочка [PERSON] , з 10.10.2004 р. зареєстровані та проживали за адресою [ADDRESS] до 04.02.2022 р. Як встановлено судом, у період з 04.02.2022 р. до 04.08.2022 р. проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] тимчасово обмежено на підставі обмежувального припису, який виданий за рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.02.2022 р. у справі №308/641/22. ( а.с. 17-20) Як встановлено судом, [PERSON] після закінчення, 04.08.2022 р. дії заходу тимчасового обмеження перебування [PERSON] в місці спільного проживання (перебування) з [PERSON] , [INFO] за вищевказаною адресою, вчиняє перешкоди щодо вселення [PERSON] та онуки [PERSON] у житло. Наведене підтверджується довідкою про результати проведення перевірки повідомлення гр. [PERSON] зареєстрованого в ІТС ІПНП журналі ЄО №12335 від 03.08.2022 року Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області від 11.08.2022 року та матеріалами перевірок за зверненнями [PERSON] на неправомірні дії [PERSON] до Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області. Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо права користування жилим приміщенням, яке на праві приватної спільної сумісної власності належить позивачеві та відповідачу. Предметом позовних вимог є усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Нормативно-правове обґрунтування: Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Зі змістуст. 11 ЦПК України слідує, що виходячи з принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, суд позбавлений можливості самостійного витребування та збирання доказів по справі та надання оцінки обсягу доказів, який би був достатній для задоволення вимог позивача. Правовідносини між сторонами є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. За змістом статей 12 та 81ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам. В чинному законодавстві закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди,відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб(ст.ст.316,317,319,321ЦКУкраїни). Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом,який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Аналогічне положення закону передбачено і ст. 383 ЦК України. Відповідно до ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина друга статті 356 ЦК України). Ст. 368 ч.1 ЦК України вказує , що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Судом встановлено, із матеріалів справи вбачається, що відповідач за відсутності правових підстав вчиняє перешкоди у користуванні житлом, яке на праві спільної сумісної власності належить позивачу. Відповідачем не спростовано вказані доводи позивача, хоча такий процесуальний обов`язок передбачений ст.ст. 12, 13 ЦПК України. Таким чином, з огляду на сутність встановлених правовідносин підлягають до застосування до спірних правовідносин положення статті 391 ЦК України. Суд приймає до уваги твердження позивача про те, що відповідач чинить перешкоди у користуванні майном, яке є спільною сумісною власністю сторін. Відповідачем не спростовано вказані доводи позивача. Суду не представлено доказів, що підтверджують право відповідача на тимчасове чи постійне обмеження прав позивача на користування спільною сумісною власністю. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. За таких умов та з огляду на положення статті 391 ЦК України позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення, підлягають задоволенню. Приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт перешкод з боку відповідача у користуванні житлом позивача, останнім надано суду належні та безспірні докази того, що йому чинилися перешкоди у користуванні житловим приміщенням, доказів того, що позивач має інше житло , крім спірної квартири не надано, суд приходить до переконливого висновку, що позовна заява про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення підлягає задоволенню. Підстав для відмови у задоволенні позовних вимог судом не встановлено. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що відповідачем не представлено суду жодних доказів щодо безпідставності вимог позивача,з огляду на те, що спірна квартира є обєктом спільної сумісної власності позивача та відповідача , співвласники мають рівні права у здійсненні права власності , а відтак позивач як співвласник має право на проживання у житловому приміщенні, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення є обгрунтованими і підлягають до задоволення з підстав та мотивів викладених вище. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Щодо розподілу судових витрат: Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача. З огляду на висновки Суду щодо позовної заяви та задоволення позовних вимог , у порядку частин першої статті 141 ЦПК України, з відповідача за позовом на користь позивача підлягає стягненню фактично сплачений судовий збір за подання позовної заяви у сумі 992,40 грн.

Outcome: approved