Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідачів суми 3% річних в розмірі 8803,17 грн., суми нарахованих інфляційних втрат в розмірі 45718,95 грн. Позов мотивовано тим, що 12 червня 2007 року між [PERSON] (позичальник), та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено Договір про надання споживчого кредиту №11160101000, за умовою якого [PERSON] отримала кредит в іноземній валюті, у розмірі 15\~500,00 швейц.Франків, зі сплатою відсотків за використання кредиту у розмірі 9,990 % річних. У забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за вказаним кредитним договором, 12 червня 2007 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір поруки №11160101000, згідно умов якого [PERSON] зобов`язався відповідати перед АКІБ «УкрСиббанк» в тому ж обсязі, що і [PERSON] , зокрема, за повернення основної суми заборгованості, процентів за використання кредитних коштів, відшкодування можливих збитків, за сплату пені та інших штрафних санкцій, обумовлених кредитним договором, існуючих як на момент укладання договору і тих, що можуть виникнути в майбутньому. У зв`язку з невиконанням відповідачами умов Договору про надання споживчого кредиту № 11160101000, щодо сплати заборгованості ПАТ «УкрСиббанк» звернувся в суд із позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 вересня 2009 року (справа №2-2623/09) було стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] боргу за кредитним договором 97006,72 грн., 970,07 грн. судового збору та 30,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. 12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» було укладено Договір факторингу № 1, відповідно до умов якого ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» набуло статусу Нового Кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які були боржниками ПАТ «УкрСиббанк», зокрема, і за Договором про надання споживчого кредиту № 11160101000, договором поруки №11160101000. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 червня 2013 року (справа №303/4058/13-ц) було замінено сторону виконавчого провадження по виконанню листа №2-2623/09 (справа №303/4058/13-ц) з ПАТ «УкрСиббанк» на її правонаступника ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ». ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» зазначає, що загальна сума 3% річних та інфляційних втрат, понесених позивачем, внаслідок прострочення відповідачами сплати заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, договором поруки, рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області за період з 02 листопада 2020 року по 30 жовтня 2023 року становить 54522,12 грн., з яких 8803,17 грн. 3 % річних, 45718,95 грн. інфляційні втрати. З урахуванням викладеного, позивач просив стягнути із відповідачів солідарно вказану суму заборгованості, а також судові витрати у розмірі 2684,00 грн.. Ухвалою суду від 08.11.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачі подали відзив на позовну заяву, у якому просять застосувати позовну давність до вимог та закрити провадження у справі відмовити у позові в повному обсязі. Так як учасники справи заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів. Суд, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 12 червня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №11160101000, відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредит в іноземній валюті в сумі 15\~500,00\~швейц.Франків,\~зі сплатою\~процентів,\~комісії і\~порядку і на умовах, визначених цим договором, на строк до 12.06.2007 року. У забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] , разом із вищезазначеним Кредитним договором, 12 червня 2007 року, між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено Договір поруки №11160101000, який згідно умов Договору поруки, зобов`язався відповідати перед АКІБ «УкрСиббанк» в тому ж обсязі, що і [PERSON] , зокрема, за повернення основної суми заборгованості, процентів за використання кредитних коштів, відшкодування можливих збитків, за сплату пені та інших штрафних санкцій, обумовлених кредитним договором. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 вересня 2009 року у справі №2-2623/09 стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 97006,72 грн., судовий збір в сумі 970,07 грн. та 30,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25\~червня 2013\~року замінено сторону виконавчого провадження по виконанню листа №2-2623/09 (справа №303/4058/13-ц) з ПАТ «УкрСиббанк» на її правонаступника ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ». Відповідно до ч. 4ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів. За змістом положень статті 526ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно дост.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Відповідно до частин 1, 2ст.1054ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з положеннями ч.1ст.1049ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ст.610ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст.611цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1ст.625ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою ст.625ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526,599,611,625ЦК України дає підстави для висновку про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 року у справі № 916/190/18. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три відсотки річних від простроченої суми. У постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20.01.2016 року у справі № 6-2759цс15 про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Звернувшись до суду з позовом, ТОВ «Кей-Колект» просить стягнути з [PERSON] , [PERSON] інфляційні втрати за період з 02 листопада 2020 року по 30 жовтня 2023 року в сумі 45718,95 та три відсотки річних від простроченої суми за період 02 листопада 2020 року по 30 жовтня 2023 року в сумі 8803,17 коп. Однак, з наданого позивачем розрахунку вбачається, що вищевказаний розмір інфляційних втрат та трьох відсотків річних нарахований у зв`язку з невиконанням рішення суду як в частині повернення заборгованості за кредитним договором в сумі 97006,72 грн., так і в частині стягнення судового збору в сумі 970,07 грн та витрат на ІТЗ в сумі 30,00 грн. Додавши вказані суми, позивач самостійно визначив розмір заборгованості в сумі 98006,79 грн., нарахувавши на цю суму інфляційні втрати та 3% річних. Проте, суд не може погодитись з такою позицією позивача, оскільки судові витрати за своєю правовою природою не можна віднести до розміру заборгованості за кредитним договором, яка стягнута на підставі рішення суду і на яку підлягають нарахуванню інфляційні втрати та 3% річних на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України, оскільки є судовими витратами, які понесла сторона у зв`язку з розглядом справи в суді. За таких обставин, суд не погоджується з наведеним позивачем розрахунком інфляційних втрат та 3% річних, оскільки до суми заборгованості, яка стягнута на підставі судового рішення позивач неправомірно включив суму судових витрат, у зв`язку з чим наводить власний розрахунок. Разом з тим главою 19ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.261ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч.5 ст.261ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26.10.2018 у справі №922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову. Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018 у справі № 908/1394/17, від 21.11.2018 у справі № 642/493/17-ц. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. Разом з тим, з 17.03.2022 набрав чинності пункт 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України №64/2022від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, в подальшому строк дії воєнного стану в Україні продовжено. Вимоги позивача про застосування ст.625ЦК України заявлені в тому числі за період, який стосується періоду дії в країни воєнного стану. З врахування наведеного вище, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення шляхом стягнення з відповідачів 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 02.11.2020 по 23.02.2022 в розмірі 3 817,83 грн., та інфляційних втрат за період 02.11.2020 по 23.02.2022 в розмірі 15 262,01 грн. Отже, позов підлягає частковому задоволенню. Судові витрати підлягають розподілу в порядку, встановленому ст. 141 ЦПК України. Згідно ст. 141 ЦПК України понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати у розмірі 939,26 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог (2684 х (19079,83 / 54522,12), підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.

Outcome: partial