Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-10 00:00:00

04.08.2023 року до суду звернувся позивач, [PERSON] , з позовом про визнання прав спільної часткової власності до відповідача, [PERSON] 11.09.2023 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача фізичної особи. Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 12.09.2023 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників розгляду справи на 01.11.2023 року. 30.10.2023 року від відповідача надійшов проект мирової угоди. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 01.11.2023 року у затвердженні мирової угоди відмовлено. Розгляд справи відкладений на 11.01.2024 року Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 11.01.2024 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати двокімнатну квартиру, загальною площею 43.00 кв.м., житловою площею 27.6 кв.м. розташовану за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] , і [PERSON] . Визнати за ним та відповідачкою право власності на частину квартири, за кожним, що розташована за адресою: [ADDRESS] . та стягнути із відповідачки на його користь понесені судові витрати по сплаті с удового збору. В обґрунтування позовних вимог посилаючись на наступне: він перебував із відповідачкою, [PERSON] , в зареєстрованому шлюбі з 1990 року по 06.02.2023 року. За рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06.02.2023 року у справі № 173/1446/22 провадження № 2/173/162/2023 шлюб між ними розірваний. 31.07.1996 року. під час шлюбу з позивачкою, за його згодою було набуте спільне майно, а саме: придбана квартира за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 31.07.1996 року, посвідченого державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Зезуль Л.Я,, та зареєстровано в реєстрі за № 2-2153, яка була зареєстрована за відповідачкою. Квартира була придбана за рахунок спільних коштів , отриманих подружжям та є їх з відповідачкою спільною сумісною власністю. Домовленості щодо поділу спільно нажитого майна не досягнуто, відповідачка перешкоджає позивачеві користуватись спільним майном подружжя, спірною квартирою, шляхом врізання замків до помешкання, що і стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні позивач і представник позивача позовні вимоги підтримали, давши пояснення, фактично установлені матеріалами справи. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, пояснивши, що до укладення шлюбу вона одержала однокімнатну квартиру , яку в подальшому продала та доклала кошти за рахунок продажу належних їй акцій та купила спірну квартиру. Відповідач свої акції приховав, та коштів на придбання квартири не надав. Крім того в шлюбі вона з відповідачем придбали і інше майно: гаражі, сарай, трактор, автомобіль, яке позивач у своєму позові не зазначає, але вона вважає, що дане майно також повинно бути поділене порівну між ними. Крім того позивач почав виносити з квартири належний їй посуд, консервацію, інше майно, тому вона змінила замки на квартирі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнала, пояснивши, що спірна квартира є спільним майном подружжя, оскільки придбана в період шлюбу. Проте просить звернути увагу на те, що позивачем неправильно визначений судовий збір, а саме у більшому розмірі, і так як відповідач просить покласти витрати по сплаті судового забору на її довірительку, просить визначити їх відповідно до вартості спірного майна. Відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини Як встановлено в судовому засіданні сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 10.08.1990 по 06.02.2023 року. За рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06.02.2023 року у справі № 173/1446/22 провадження № 2/173/162/2023 шлюб між сторонами розірваний, що підтверджується копією рішення суду. В період шлюбу, 31.07.1996 року, сторонами була придбана квартира за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 31.07.1996 року, посвідченого державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори земель Л.Я,, та зареєстровано в реєстрі за № 2-2153 . Покупцем за договором була позивачка, [PERSON] , що підтверджується копією договору. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1,2 ст. 60 СК України - Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1. 3 ст. 61 СК України - Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Судом встановлено, що спірна квартира була придбана в період шлюбу між позивачем та відповідачкою за договором купівлі - продажу, таким чином виходячи із презумпції віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя, є спільним сумісним майном подружжя [PERSON] . Доводи відповідачки про те, що спірна квартира була продана за кошти, отримані від продажу її квартири, отриманої до укладення шлюбу та за отримані нею акції не підтверджені жодним доказом. Згідно ст. 76 ЦПК України - Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є , показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів. Відповідно до ст. ст. 77-78 ЦПК України - Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином доводи відповідачки, що спірна квартира придбана за її особисті кошти не підтверджені належними та допустимими доказами. Відповідно презумпція виникнення спільної сумісної власності на спірну квартиру у позивача і відповідача, відповідачкою не спростована та не доведена. Згідно із заявленими позовними вимогами, позивач просить визнати за ним і відповідачкою , за кожним, право власності на частину вищевказаною квартири, як на спільне сумісне майно, придбане в період шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України - Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України - У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) ( 435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у разі, якщо подружжя не вирішили питання щодо придбання частки неподільної речі одним з них, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України - у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Враховуючи, що спірна квартира була придбана сторонами в період шлюбу, дане майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає розподілу між сторонами в рівних частинах. За даних обставин суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Доводи відповідачки, що нею з позивачем в період шлюбу було набуте і інше рухоме і нерухоме майно і позивачем не заявлені вимоги про його розподіл, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України - Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно особи, які вважають, що їх права порушені, наділені право ставити вимоги як про розподіл всього майна, придбаного в період шлюбу, так і окремої його частини, або окремої речі. Суд не наділений правом виявляти все спільне сумісне майно подружжя, та приймати рішення про його розподіл, якщо ніким із подружжя вимоги про його поділ не поставлені. Позивачем заявлені позовні вимоги про поділ лише спірної квартири, як спільного сумісного майна подружжя, відповідно судом здійснюється розгляд та вирішення спору в межах заявлених позовних вимог. В свою чергу відповідачка наділена правом звернутись до суду із позовом про розподіл іншого майна, яке було придбане нею з позивачем в період шлюбу. Якщо позивачем привласнене особисте майно відповідачки, то остання наділена правом ставити вимоги про витребування його у позивача. або про стягнення його вартості. Але своєчасно отримавши позовний матеріал та ухвалу про відкриття провадження у справі відповідачка зустрічної позовної заяви не подала. Відповідно суд не має можливості ухвалити рішення про розподіл іншого майна, придбаного подружжям [PERSON] , в період шлюбу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, - судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених вимог. Суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що позивачем при поданні позовної заяви судовий збір сплачений у більшому розмірі, ніж вартість майна. Тому виходячи із вартості частки майна, на яку право власності визнається за відповідачкою суд вважає за потрібне стягнути з відповідачки на користь позивача судовий збір в сумі 1\~073 грн. 60 коп., тобто в мінімальному розмірі, в іншій частині понесені судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Outcome: approved