Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-14 00:00:00

28.09.2023 року позивач, від імені та в інтересах якої діє адвокат Ю.В. Назарук, звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, мотивуючи свій позов тим, що [INFO] померла її мати - [PERSON] , яка на день смерті була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] , разом з сином [PERSON] та невісткою [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина за законом на належне їй спадкове майно, яке складається із земельної ділянки, розташованої в селі Рудня Луцького (Рожищенського) району Волинської області. Спадкоємцями [PERSON] , яка заповіт від свого імені на належне їй майно не посвідчувала, є позивач та [PERSON] , який прийняв спадщину шляхом спільного проживання разом із спадкодавцем та помер [INFO] . Інших спадкодавців (так вказано в позовній заяві) за законом немає і пережилого подружжя немає. 14.03.2023 року представник позивача за довіреністю звернулася до Рожищенської державної нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину за законом і 14.03.2023 року державним нотаріусом було прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності на спадкове майно - земельну частку (пай), що знаходиться у власності колишнього КСП «Руднянське» в селі Рудня Луцького (Рожищенського) району Волинської області. При цьому, нотаріусом було встановлено той факт, що згідно матеріалів спадкової справи № 144/1997, спадкоємець (позивач) спадкове майно прийняла шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. На даний час належним чином оформити правовстановлюючі документи на земельну ділянку не є можливим в зв`язку з тим, що сертифікат на земельну частку ( пай) втрачено спадкодавцем, а видача його дубліката не передбачена і чинне законодавство не передбачає можливості реєстрації права власності на нерухоме майно за померлою особою. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст.ст. 1216, 1218, 1220, 1221, 1268 ЦК України, з урахуванням вимог ст.ст. 3, 15, 16, 319 ЦК України, ст. 41 Конституції України, Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», п. 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, ст.ст. 1, 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі ( на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», просить визнати за [PERSON] , 1936 року народження, право власності у порядку спадкування на земельну частку (пай), яка розташована на території Луцького району Волинської області, село Рудня (за межами населених пунктів), площею 3, 10 га, право на яку посвідчено сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ВЛ № 013587, виданим Рожищенською районною державною адміністрацією та зареєстрованим у книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 5694 від 20.12.1996 року. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.09.2023 року, справа передана на розгляд головуючому судді Н.В. Шептицькій ( ас 19). Ухвалою судді Рожищенського районного суду Волинської області від 02.10.2023 року позовна заяву прийнята до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, витребувані матеріали спадкової справи, призначено підготовче засідання ( ас 20-21), яке ухвалою суду від 24.10.2023 року відкладено на 07.11.2023 року ( ас 36-38), яке ухвалою суду від 07.11.2023 року відкладено на 27.11.2023 року ( ас 54-55), в якому оголошено перерву до 21.12.2023 року і продовжено підготовче провадження до 02.01.2024 року ( ас 80). Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 21.12.2023 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 15.01.2024 року ( ас 89-90). Учасники справи були вчасно і належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду справи ( ас 92-96, 102). 15.01.2024 року представник відповідача подав суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, проти заявлених вимог не заперечує ( ас 111). Суд, заслухавши думку представника позивача, ухвалив: розгляд справи проводити у відсутності позивача і представника відповідача, згідно частини 1 статті 223 ЦПК України. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала з підстав, наведених у позові, який просила задовольнити. Заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позовної заяви, дослідивши і об`єктивно оцінивши наявні у справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд установив таке. Батьками позивача [PERSON] були: [PERSON] ( батько), [PERSON] ( [PERSON] ) ( мама), яка померла [INFO] . Дані обставини підтверджуються: свідоцтвом про народження ( ас 70), свідоцтвом про одруження ( ас 70), свідоцтвом про смерть ( ас 9). Після смерті [PERSON] ( [PERSON] ) залишилося спадкове майно, а саме: - житловий будинок за адресою: [ADDRESS] ; - земельна частка (пай) в КСП «Руднянське» Луцького ( колишнього Рожищенського) району Волинської області площею 3, 10 га, право на яку посвідчено сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ВЛ № 013587, виданим Рожищенською районною державною адміністрацією та зареєстрованим у книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 5694 від 20.12.1996 року; - грошові заощадження з належними процентами, що знаходилися в Ощадному банку. Дані обставини підтверджуються: довідкою виконавчого комітету Рожищенської міської ради Волинської області № 880 від 21.12.2021 року ( ас 12), інформацією відділу №4 Управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 14.03.2023 року ( ас 13), матеріалами спадкової справи № 144 ( ас 67-76). В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] ( [PERSON] ) заповіт на випадок своєї смерті не укладала (не посвідчувала), пережилого подружжя немає і спадкоємцями першої черги за законом є її діти: дочка [PERSON] , син [PERSON] , який спадщину місля смерті матері прийняв у встановленому законом порядку та строки і помер [INFO] , що підтверджується матеріалами спадкової справи № 144. Постановою державного нотаріуса Рожищенської державної нотаріальної контори Волинської області від 14.03.2023 року № 154/02-31 Н.Й. Петросюк було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] ( [PERSON] ), яка померла [INFO] , у зв`язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності на спадкове майно, а саме: право на земельну частку (пай), що знаходиться у власності колишнього КСП «Руднянське», с. Рудня Луцького (Рожищенського) району Волинської області ( ас 10-11). Позивач, від імені та в інтересах якої діє адвокат Ю.В. Назарук, як на підставу своїх вимог посилається, зокрема, на ст.ст. 1216, 1218, 1220, 1221, 1225, 1268 Цивільного кодексу України 2003 року, який набрав чинності 01.01.2004 року. Згідно ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: - місце відкриття спадщини; - коло спадкоємців, які прийняли спадщину; - законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини у випадку, якщо спадщина відкрилась до 1 січня 2004 року. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Враховуючи ту обставину, що у цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» ( «Суд знає закони») і активна роль суду проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі й застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вважає за необхідне в частині вимог про визнання права власності на спадкове майно в даних спірних правовідносинах застосувати норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини ( [INFO] ), зокрема ЦК УРСР 1963 року (далі - ЦК). Надаючи правову оцінку встановленим у судовому засіданні фактичним обставинам справи, суд керується такими нормами права. Згідно ч.ч.1, 2 ст. 524 ЦК, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно ст. 525 ЦК, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Згідно ст. 526 ЦК, місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно ст. 527 ЦК, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно ст. 548 ЦК, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В судовому засіданні встановлено, що позивач протягом шести місяців з дня відкриття спадщини не подала нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Крім того, суд зазначає наступне. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Особа, що фактично вступила в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, повинна довести цей факт у суді шляхом подання будь-яких фактичних даних, на підставі яких суд може встановити наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовуються вимоги. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном станом на 27.09.1993 року можуть бути: - довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; - довідка відповідного державного органу або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; - копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; - запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); - інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. В судовому засіданні встановлено, що позивача не була постійно прописана (зареєстрована) разом з спадкодавцем за адресою: [ADDRESS] , і разом з мамою (спадкодавцем) за однією адресою не проживала. Позивач не надала суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу на підтвердження того, що вона протягом шести місяців після смерті матері фактично вступила у володіння та користування спадковим майном і такої вимоги - встановлення факту вступу у володіння та користування спадковим майном, перед судом не ставила. Посилання позивача на постанову державного нотаріуса від 14.03.2023 року про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, якою нотаріус встановила, що [PERSON] спадкове майно прийняла шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, згідно матеріалів спадкової справи №144/1997, є безпідставним та необгрунтованим, виходячи з наступного. Матеріали спадкової справи № 144/1997 року не містять жодного належного та допустимого доказу, зокрема: довідки житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживала разом з мамою; довідки відповідного державного органу або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачувала податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копії рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець була постійно прописана (зареєстрована) за місцем проживання спадкодавця; інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. З матеріалів спадкової справи № 144/1997 року вбачається, що позивач, через свого представника, вперше звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом - 14.03.2023 року, тобто більше ніж через двадцять вісім років після відкриття спадщини. Жодних доказів, що спадкове майно позивач прийняла шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, до заяви від 14.03.2023 року не додано. Більше того, матеріали спадкової справи № 144/1997 року містять докази, що спростовують дане твердження позивача і нотаріуса щодо прийняття позивачем спадкового майна після смерті мами шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Зокрема, в спадковій справі наявне свідоцтво про право на спадщину за законом від 23.05.1997 року, згідно якого спадкоємцем майна [PERSON] ( [PERSON] ) є її син [PERSON] і спадкове майно, на яке видано це свідоцтво складається з грошових заощаджень з належними процентами, що знаходяться в Ощадному банку ( ас 69). Дане свідоцтво не містить жодної інформації про те, що [PERSON] належить, як спадкоємцю, частки грошових заощаджень з належними процентами, що знаходяться в Ощадному банку. Позивач ніяким чином дане свідоцтво не оспорила. Також матеріали спадкової справи містять довідку № 880, що видана 21.12.2021 року [PERSON] виконавчим комітетом Рожищенської міської ради, згідно якої спадкоємець [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] ( [PERSON] ) до спливу шести місців до її смерті шляхом спільного проживання у спадковому будинку, який в подальшому приватизував на своє ім`я 25.02.2012 року ( ас 70 зв). За таких встановлених обставин суд наголошує на тому, що у випадку прийняття спадщини слід враховувати, що не допускається прийняття спадщини з умовою чи застереженням. Так, не можна прийняти лише якусь частину майна, що входить до складу спадщини, а від іншої частини відмовитися взагалі чи прийняти її під якоюсь умовою. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину і отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину є правом, а не обов`язком спадкоємця, а тому відсутність у [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на спірне спадкове майно не є свідченням того, що він не прийняв дане спадкове майно, відмовився від нього, що воно не належить йому на праві власності з часу відкриття спадщини. За таких встановлених обставин, з урахуванням вимог і положень ЦК, [PERSON] прийняв усю спадщину (все спадкове майно) після смерті мами - спадкодавця [PERSON] ( [PERSON] ), у тому числі і право на земельну частку (пай), яка розташована на території Луцького району Волинської області, село Рудня (за межами населених пунктів), площею 3, 10 га, право на яку посвідчено сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ВЛ № 013587, виданим Рожищенською районною державною адміністрацією та зареєстрованим у книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 5694 від 20.12.1996 року. Суд спеціально оголосив перерву в підготовчому засіданні та роз`яснив і надав представнику позивача можливість надати докази того, що [PERSON] спадкове майно прийняла шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Проте, ні на час підготовчого провадження, ні станом на день розгляду справи по суті, позивач, в особі свого представника, таких доказів не надала і лише 15.01.2024 року заявила клопотання про допит свідка, але з порушенням вимог ст.ст. 83, 91, 183 ЦПК України, у зв`язку з чим у задоволенні даного клопотання судом було відмовлено. Враховуючи вищенаведене у сукупності, суд доходить висновку, що у задоволенні позову з заявлених підстав позивачем слід відмовити за його безпідставністю та необгрунтованістю. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до п.п. 40-41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №532/9076/16-ц, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Суд спеціально оголосив перерву в підготовчому засіданні та роз`яснив і надав представнику позивача можливість визначитися з правовими підставами позову і складом учасників, зокрема відповідачем (-чами), ураховуючи ту обставину, що спадщину після смерті [PERSON] ( [PERSON] ) прийняв її син [PERSON] , який, хоча і помер [INFO] , проте був одружений з [PERSON] , тобто після його смерті були спадкоємці і які могли бути залучені позивачем до участі у справі (як відповідачі, або як треті особи), проте цього зроблено не було, а суд самостійно докази не збирає і самостійно (без клопотання позивача) відповідача не замінює та не залучає. Також позивач, в особі свого представника, жодної інформації про спадкоємців [PERSON] суду не надала. Територіальна громада (в особі органу місцевого самоврядування), зокрема Рожищенська міська рада Волинської області, може бути відповідачем у даній справі лише при відсутності інших спадкоємців за законом або за заповітом, які прийняли спадщину. Та обставина, що відповідач - Рожищенська міська рада Волинської області не заперечує проти задоволення позову не є самостійною та обов`язковою підставою для задоволення позову [PERSON] , оскільки таке незаперечення проти задоволення позову суперечить закону та порушує права і інтереси інших осіб (спадкоємців [PERSON] ), що було встановлено судом в процесі судового розгляду справи по суті та аналізуючи надані позивачем письмові докази в нарадчій кімнаті, у зв`язку з чим суд не постановляв окрему ухвалу про відмову у прийнятті незаперечення ( визнання) відповідачем позову. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то судові витрати, понесені позивачем при сплаті судового збору, не стягуються і їх слід залишити за позивачем.

Outcome: approved