Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-14 00:00:00

ТДВ «Страхова група «Оберіг» звернулося до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про визнання недійсним полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ЕР-213593570 від 04.03.2023 р., а також стягнення судових витрат. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 04.03.2023 р. [PERSON] , самостійно, без участі ТДВ «Страхова група «Оберіг» за допомогою сервісу «Polis.UA» уклав електронний поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ЕР-213593570 щодо транспортного засобу «Renault Kangoo», д.н.з. [NUMBER] , vin- [NUMBER] , та самостійно визначив тип свого транспортного засобу: В-легковий автомобіль. Відповідно до полісу строк його дії встановлено з 00 год. 00 хв. 05.03.2023 р. по 04.03.2023 р. включно. Крім того, в розділі «Особливі умови використання забезпеченого транспортного засобу» зазначено, що ТЗ не підлягає обов`язковому технічному контролю, оскільки відповідач під час укладення полісу вніс інформацію, що забезпечений транспортний засіб не підлягає обов`язковому технічному контролю. На основі інформації, внесеної відповідачем було сформовано Поліс ЕР-213593570, яким було забезпечено транспортний засіб «Renault Kangoo», д.н.з. [NUMBER] , vin- [NUMBER] . 04.07.2023 р. сталася ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу «Renault Kangoo», д.н.з. [NUMBER] , vin- [NUMBER] . Відповідно до листа Головного сервісного центру МВС - забезпечений транспортний засіб відносить до типу: вантажний фургон, підлягає проходженню ОТК. Також, у цьому листв було вказано, що станом на 04.07.2023 р. протокол ОТК щодо забезпеченого транспортного засобу відсутній. Таким чином, за своїми технічними характеристиками транспортний засіб «Renault Kangoo», д.н.з. [NUMBER] , vin- [NUMBER] , відноситься до вантажних автомобілів та підлягає проходженню ОТК, а відтак відповідач під час укладення полісу зазначив неправдиві відомості щодо відсутності у нього обов`язку з проходження ОТК. Враховуючи внесення відповідачем неправдивої інформації, оспорюваний поліс повинен бути визнаний недійсним з моменту його укладення відповідно до ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України. Ухвалою суду від 23 серпня 2023 р. відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. 17.10.2023 р. до суду надійшов відзив сторони відповідача, в якому представник відповідача адвокат Кирилець М.О. просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Посилалась на те, що відповідач не погоджується з обставинами, викладеними в позовній заяві. Дійсно, відповідач має у власності автомобіль «Renault Kangoo», д.н.з. [NUMBER] , vin- [NUMBER] . Відповідач уклав договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ЕР-213593570 щодо вказаного транспортного засобу, який діє з 05.03.2023 р. по 04.03.2024 року. 04.07.2023 р. сталася ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Представник вказала, що відповідач не укладав електронний поліс за допомогою сервісу «Polis.UA», а при укладенні договору страхування користувався сервісом страхування, який надає Монобанк у мобільному додатку, та зазначений сервіс: не запитує наявність чи відсутність ОТК у відповідача, не надає самостійно визначити тип транспортного засобу, при застосуванні даного сервісу неможливо ввести в оману страховика у зв`язку з відсутністю додатково запитуваної інформації з боку системи, відповідач самостійно не визначав та не міг визначити тип транспортного засобу, як В2, легковий автомобіль, з боку відповідача були внесені всі вірні дані в систему згідно свідоцтва про реєстрацію ТЗ, які запитувала програма та його поведінка є добросовісною. Представник вказала, що оскільки відповідач заповнив ті пункти, які надала йому система, в його діях відсутній будь-який умисел здійснити обман позивача, оскільки всі дані про транспортний засіб були внесені правильно. Додаткових пунктів щодо ОТК система не запитувала. Позивач не надав ні опитуваної анкети, ні будь-яких інших доказів, які б підтверджували, що в діях відповідача була внесена неправдива інформація щодо формування електронного Полісу, і що технічно не могло бути, в результаті чого система могла сформувати помилковий Поліс. Також, позивач зазначає, що не має доступу до даних МВС України щодо проходження транспортними засобами ОТК, тому позивач при укладенні полісів керується інформацією наданою клієнтом. Натомість позивач надає суду лист-відповідь від Головного сервісного центру МВС України щодо актуальної інформації необхідних ТЗ щодо проходження ОТК. Таким чином, твердження позивача про те, що ним не було б укладено Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у разі надання відповідачем відомостей про те, що транспортний засіб не проходив ОТК не відповідає дійсності, оскільки імперативна норма закону прямо зобов`язує страховиків укладати договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів з кожним страхувальником, який до нього звернувся. Посилалась на недобросовісну поведінку позивача, здійснювати перевірку транспортного засобу та документів, які надав йому клієнт вже після настання страхового випадку. Позивачем не доведено факту умисного введення в оману відповідачем, оскільки позивач був зобов`язаний перевірити надану відповідачем інформацію щодо транспортного засобу, при цьому позивач самоусунувся від заповнення електронного полісу, перевірки наданої страхувальником інформації, діяв недобросовісно. Проходження транспортним засобом обов`язкового технічного контролю перед укладенням договору страхування та наявність протоколу перевірки технічного стану на предмет справності не є істотною умовою договору страхування, а є обов`язком страхової компанії перевірити цей факт. На думку відповідача, з урахуванням того, що система не давала можливості обрати пункт проходження ОТК, система автоматично здійснює заповнення цього пункту без участі відповідача, тому з боку останнього відсутній будь-який умисний обман щодо наявності чи відсутності ОТК. Окрім того, представник відповідача просила суд поновити строк для подачі відзиву на позовну заяву, оскільки ухвала суду про відкриття провадження від 23 серпня 2023 р. разом із позовною заявою були направлені [PERSON] за місцем його реєстрації, однак він там не проживає у зв`язку\~зі збройною\~агресією РФ проти України з березня 2022 року. Позовну заяву з додатками відповідач отримав лише 05.11.2023 року під час ознайомлення з матеріалами справи. Також представник [PERSON] просила стягнути з позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. 14.11.2023 р. до суду надійшли письмові пояснення сторони позивача. Так, представник позивача посилався на те, що відповідачем пропущений строк для подачі відзиву на позовну заяву. Вказав, що транспортний засіб «Renault Kangoo», д.н.з. [NUMBER] , vin- [NUMBER] , відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів [NUMBER] визначено як спеціалізований вантажний фургон. Тобто зазначений транспортний засіб відноситься саме до вантажних транспортних засобів, хоча за категорією доступу до водіїв до керування даним ТЗ допущено осіб, котрі у посвідченні водія мають відповідну категорію В. Таким чином, автомобіль «Renault Kangoo», д.н.з. [NUMBER] , vin- [NUMBER] , підлягає проходженню обов`язкового технічного контролю кожні два роки. Востаннє даний вантажний транспортний засіб проходив ОТК в 2019 році. Крім того, вищевказаним листом було підтверджено, що на дату настання ДТП щодо транспортного засобу «Renault Kangoo», д.н.з. [NUMBER] , vin- [NUMBER] , не було дійсного протоколу ОТК. Таким чином, під час укладення полісу щодо транспортного засобу «Renault Kangoo», д.н.з. [NUMBER] , vin- [NUMBER] , відповідач спеціально та цілеспрямовано не здійснив щодо забезпеченого транспортного засобу проходження ОТК, надав неправдиві відомості щодо відсутності у нього обов`язку з проходження ОТК та після формування полісу не здійснив дій на усунення невідповідності інформації щодо необхідності наявності протоколу ОТК, що було зазначено в полісі, а продовжував використовувати забезпечений транспортний засіб, експлуатація якого була заборонена у відповідності до закону. Зазначав, що обов`язок повідомлення Страховика про всі відомі обставини, що мають істотне значення лежить виключно на відповідачеві. Посилання відповідача на положення інструкції, протоколи являються некоректними та некомпетентними, оскільки перелічені пункти жодним чином не встановлюють обов`язок позивача перевіряти правдивість та вірність поданої відповідачем інформації. Позивач має право впевнитись, однак не зобов`язаний це перевіряти при укладенні кожного договору страхування. Позиція відповідача зводиться до сумнівного перелічення довільних доводів, котрі логічно не стосуються навіть предмета спору та не відповідають дійсним обставинам справи. Відповідач при укладенні полісу ввів в оману позивача та не надав йому інформацію щодо істотних умов договору страхування про котрі достеменно знав та володів такою інформацією, у зв`язку з чим поліс було укладено з порушенням вимог Закону №1961-ІV, тому поліс №ЕР-213593570 слід визнати недійсним. 27.11.2023 р. до суду надійшли письмові заперечення сторони відповідача на пояснення сторони позивача аналогічні відзиву на позовну заяву. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] , приймаючи участь дистанційно, в режимі відеоконференції, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник в судове\~засідання не\~з`явились,\~були повідомлені\~належним чином\~про дату,\~час і\~місце судового\~розгляду справи.\~Представник відповідача\~у поданому\~відзиві просила\~розглянути справу\~за відсутності\~сторони відповідача. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що клопотання представника відповідача щодо прийняття до розгляду відзиву підлягає задоволенню за таких підстав. Положеннями ст. 49 ЦПК України передбачено, що сторони користуються рівними процесуальними правами. Відповідно до положень ч. 7 ст. 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 серпня 2023 року по справі відкрито провадження та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Як вказує у відзиві на позовну заяву від 17 жовтня 2023 року представник відповідача Кирилець М.О., і зазначене підтверджується матеріалами справи, представник відповідача ознайомився з матеріалами справи лише 05 жовтня 2023 року через систему «Електронний суд» і таким чином отримав копії ухвали суду від 23.08.2023 року та позовної заяви. Даних про отримання [PERSON] копії ухвали суду про відкриття провадження раніше, ніж 05.10.2023 року, матеріали справи не містять, тому суд приходить до висновку, що відзив на позовну заяву надійшов до суду з дотриманням строків, встановлених ст. 178 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 04.03.2023 р. [PERSON] самостійно, без участі ТДВ «Страхова група «Оберіг» за допомогою сервісу «Polis.UA» уклав електронний поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ЕР-213593570 щодо транспортного засобу «Renault Kangoo», д.н.з. [NUMBER] , vin- [NUMBER] та самостійно визначив тип свого транспортного засобу: В-легковий автомобіль. Відповідно до полісу строк його дії встановлено з 00 год. 00 хв. 05.03.2023 р. по 04.03.2023 р. включно. В розділі «Особливі умови використання забезпеченого транспортного засобу» зазначено, що ТЗ не підлягає обов`язковому технічному контролю, оскільки відповідач під час укладення полісу вніс інформацію, що забезпечений транспортний засіб не підлягає обов`язковому технічному контролю. На основі інформації, внесеної відповідачем було сформовано Поліс ЕР-213593570, яким було забезпечено транспортний засіб «Renault Kangoo», д.н.з. [NUMBER] , vin- [NUMBER] . 04.07.2023 р. сталася ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу «Renault Kangoo», д.н.з. [NUMBER] , vin- [NUMBER] . Згідно листа Головного сервісного центру МВС від 11.08.2023 р. - забезпечений транспортний засіб відносить до типу: вантажний фургон, підлягає проходженню ОТК. Також, даним листом було вказано, що станом на 04.07.2023 р. протокол ОТК щодо забезпеченого транспортного засобу відсутній. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Приписами статей\~12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частинами 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ч. 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України). Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Законом України «Про електронну комерцію» визначено організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлено порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначено права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Так, за статтею 3 вищевказаного Закону електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7, ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Згідно ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом п. 2.1 ст. 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 №1961-IV, відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України" Про страхування", цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Згідно п. 1.8 ст. 1 цього Закону страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору. Статтею 989 ЦК України визначені обов`язки страхувальника, серед яких, передбачено, що страхувальник зобов`язаний при укладенні договору страхування надати страховикові інформацію про всі відомі йому обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику, і надалі інформувати його про будь-які зміни страхового ризику. Частиною 1 статті 21 Закону України «Про страхування» встановлено, що страхувальник зобов`язаний при укладанні договору страхування надати інформацію страховикові про всі відомі йому обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику, і надалі інформувати його про будь-яку зміну страхового ризику. Відповідно до пункту 17.3 статті 17 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при укладенні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності страхувальник зобов`язаний повідомити страховика про всі діючі договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладені з іншими страховиками, а також, за вимогою страховика, надати інформацію про всі відомі обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику. Згідно п. 17.1 ст. 17 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» і ч. 2 ст. 18 Закону України «Про страхування» договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, що підлягають обов`язковому технічному контролю відповідно до Закону України «Про дорожній рух», укладаються страховиками за умови проходження зазначеними транспортними засобами обов`язкового технічного контролю, якщо вони згідно з протоколом перевірки технічного стану визнані технічно справними. Договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів укладаються на строк, що не перевищує строку чергового проходження транспортним засобом обов`язкового технічного контролю відповідно до вимог Закону України «Про дорожній рух». Абзацом 2 пункту 3 Порядку проведення обов`язкового технічного контролю та обсяги перевірки технічного стану транспортних засобів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.01.2012 №137, визначено, що періодичність проходження обов`язкового технічного контролю становить для вантажних автомобілів незалежно від форми власності вантажопідйомністю до 3,5 тонни, причепів до них із строком експлуатації більше двох років - кожні два роки. Статтею 37 Закону України «Про дорожній рух» передбачені підстави для заборони експлуатації транспортних засобів, зокрема, забороняється експлуатація транспортних засобів, що підлягають обов`язковому технічному контролю, але не пройшли його. Починаючи з 07.02.2018 р. забезпечена можливість укладання внутрішніх договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (які діють виключно на території України) в електронній формі, відповідно до Розпорядження Нацкомфінпослуг від 31.08.2017 № 3631, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.09.2017 за №1197/31065 «Про затвердження змін до Положення про особливості укладання договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до Положення про особливості укладення договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, затвердженого Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України 27.10.2011 № 673, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.12.2011 за № 1483/20221, в редакції Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 3631 від 31.08.2017, внутрішній договір страхування - договір (електронний договір) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, який діє виключно на території України (п. 1.2). Частина ІІІ даного Положення містить особливості укладення внутрішніх електронних договорів страхування, а саме, для укладення внутрішнього електронного договору страхування власник транспортного засобу через ІТС виражає намір укласти договір страхування та вносить відомості, необхідні для укладення такого договору, що є заявою на страхування. Перелік відомостей, необхідних для укладення внутрішнього електронного договору страхування, визначається МТСБУ та оприлюднюється на веб-сайті (веб-сторінці) МТСБУ (п. 3.1). Страховик на підставі отриманої через ІТС заяви на страхування формує пропозицію укласти внутрішній електронний договір страхування у формі проекту страхового поліса, що реєструється в єдиній централізованій базі даних щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Пропозиція укласти внутрішній електронний договір страхування направляється страховиком власнику транспортного засобу через ІТС і є чинною до закінчення доби, в якій її було сформовано (п. 3.2). Перелік відомостей, які повинні міститися у пропозиції укласти внутрішній електронний договір страхування, затверджується МТСБУ та оприлюднюється на веб-сайті (веб-сторінці) МТСБУ (п. 3.3). Якщо власник транспортного засобу погоджується з отриманою пропозицією укласти внутрішній електронний договір страхування, він надає страховику через ІТС відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) укласти внутрішній електронний договір страхування і підписує внутрішній електронний договір страхування через ІТС відповідно до законодавства, що регулює організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції (п. 3.5). Після підписання власником транспортного засобу внутрішнього електронного договору страхування в порядку, визначеному цим Положенням, до закінчення доби, в якій було сформовано пропозицію укласти внутрішній електронний договір страхування, страховик зобов`язаний зареєструвати страховий поліс в єдиній централізованій базі даних щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та направити страхувальнику підтвердження вчинення електронного правочину (укладення внутрішнього електронного договору страхування) шляхом надсилання електронного документа - візуальної форми страхового поліса (п. 3.6.). Внутрішній електронний договір страхування вважається укладеним з моменту одержання страховиком відповіді про прийняття власником транспортного засобу пропозиції укласти внутрішній електронний договір страхування (п. 3.8). Внутрішній електронний договір страхування набирає чинності з початку строку його дії, що зазначений у страховому полісі, але не раніше дати його реєстрації у єдиній централізованій базі даних щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (п. 3.9.). Відповідно до п. 14.2 ст. 14 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик не може відмовити будь-якому страхувальнику в укладенні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Як вбачається з матеріалів справи та не ставиться сторонами під сумнів, оспорюваний договір страхування № ЕР-213593570, який зареєстрований у єдиній централізованій базі даних 04.03.2023 р., укладено в електронній формі, є візуальною формою полісу, що посвідчує укладення внутрішнього електронного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, який діє виключно на території України на умовах, встановлених Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Даний договір, який є предметом спору, є оспорюваним правочином. З наведених вище норм закону вбачається, що саме страхувальник, в даному випадку відповідач [PERSON] , має надавати відомості, необхідні для укладення договору страхування, зокрема, щодо технічних характеристик забезпечувального транспортного засобу. Згідно пункту 2.1.4. Положення про особливості укладення договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, затвердженого Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері фінансових послуг № 3631 від 31.08.2017, поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів заповнюється відповідно до порядку заповнення поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, який встановлюється МТСБУ. Перелік відомостей, необхідних для укладання внутрішнього електронного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, затвердженим протоколом Президії МТСБУ від 25.05.17 № 401/2017 і розробленим відповідно до Положення про особливості укладання електронних договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, затвердженого Розпорядженням Нацкомфінпослуг, містить пункт 3, яким визначено, що для укладання внутрішнього електронного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страховик повинен мати наступні відомості: пункт 3 «Особливі умови використання забезпеченого ТЗ», зокрема,\~ознака того, що ТЗ підлягає обов`язковому технічному контролю та дата наступного ОТК (для ТЗ, що підлягає обов`язковому технічному контролю). У пункті 6 вказаного Переліку йде мова про те, що\~відомості, зазначені в п. п. 1-4 страховик повинен отримати від страхувальника, але має право перевірити їх достовірність шляхом звірки з наявними даними у власних інформаційних реєстрах та за даними державних інформаційних ресурсів. Таким чином, страховик не був позбавлений можливості перевірити надану відповідачем інформацію таким же чином, як це було зроблено ним після настання страхового випадку, проте страховик - позивач не пред`являв до відповідача ніяких вимог та погодився з тими відомостями, які були надані відповідачем. Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230-233 ЦК України суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів, зокрема, обману і наявності їх безпосереднього зв`язку із волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману іншої сторони правочину, яка його вчинила, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, у якій описуються властивості речі). Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тобто, обман має місце, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. При чому це робиться навмисно, з метою, аби правочин був вчинений. Усі ці обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особа введена в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі статті 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Отже позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особа введена в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. За таких обставин, суд дійшов\~висновку, що позивачем не надано належних, достовірних і достатніх доказів на підтвердження того, що відповідач при укладанні страхового договору діяв умисно та повідомив недостовірну інформацію стосовно предмету страхування. Посилання позивача у позові та у письмових поясненнях на постанову Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року № 3-11гс14 та постанову Касаційного господарського суду Верховного Суду від 05.11.2019 по справі № 910/17404/18 не є релевантною судовою практикою, оскільки висновки викладені у вказаних постановах, не є подібними до правовідносин, які виникли між сторонами у цій справі. Недоведеність факту обману з боку відповідача є підставою для відмови у задоволенні позову. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Сумського апеляційного суду від 10.01.2023 р. у справі № 587/1290/22, у постанові Кропивницького апеляційного суду від 08.02.2023 р. у справі № 398/2662/22, у постанові Харківського апеляційного суду від 15.11.2023 р. у справі № 639/1023/23. При укладенні договору страхування сторони у даній справі виходили з того, що автомобіль марки «Renault Kangoo», д.н.з. [NUMBER] , vin- [NUMBER] , є технічно справним. Відсутність проходження транспортним засобом обов`язкового технічного контролю у даному випадку не вплинула на виникнення страхового випадку, а тому процесуальна поведінка страховка, яка об`єктивно спрямована на відмову у виплаті страхового відшкодування слід вважати недобросовісною, що не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, визначеним у п. 6 ч. 1 ст. 2 ЦК України (справедливість, добросовісність та розумність). Позивач не спростував заперечень відповідача про те, що за розумною та добросовісної поведінки позивач мав можливість з`ясувати відсутність інформації про проходження вказаних транспортним засобом технічного огляду, оскільки відповідач надав страховику усю необхідну інформацію про його марку та Він-код, які надають технічну можливість для страховика за довідковими даними ідентифікувати цей автомобіль, як транспортний, а тому за недоведеності умислу в діях відповідача на обман страховика про укладення договору страхування доводи скарги про його доведеність є безпідставними та висновків суду не спростовують. Сторона оспорюваного правочину, дії якої засвідчують спрямування її волі, яка мала на меті укладення правочину, не може надалі оспорювати правочин з підстав, про які вона знала або повинна була знати під час виявлення цієї волі (естоппель), що випливає із засад добросовісності, на яких ґрунтується зобов`язання (частина третя\~статті 509 ЦК України). З огляду на вказане, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. При зверненні до суду позивач поніс судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2684,00 грн. Суд розподіляє понесені сторонами судові витрати, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, та у зв`язку із відмовою у задоволенні позову понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору на відповідача не покладаються. Щодо вимоги відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 3\~ст. 133 ЦПК України\~передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Згідно частини другої\~статті 137 ЦПК України\~за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої\~статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно частин третьої, четвертої\~статті 137 ЦПК України\~для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною п`ятою\~статті 137 ЦПК\~встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження витрат на правову допомогу адвокатом Кирилець М.О. подано: копію договору про надання правничої допомоги б/н від 11.10.2023 р., копію акту приймання-передачі адвокатських послуг відповідно до договору про надання правничої допомоги від 12.10.2023 р., згідно якого вартість наданих послуг складає 5000,00 грн., копію квитанції №0.0.3247423248.1 від 13.10.2023 про сплату послуг згідно договору про надання правничої допомоги в розмірі 5000 грн., ордер серії АА№1363373, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КВ №001317. Представником ТДВ «Страхова група «Оберіг» заперечується сума витрат на правничу допомогу, зазначена представником відповідача через її неспівмірність з наданням послуг. Разом із тим, відповідно до частини шостої\~статті 137 ЦПК\~обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Суд вважає, що представником позивача відповідно до положень\~статті 81\~ЦПК України не доведена неспівмірність витрат на оплату правничої допомоги адвоката Кирилець М.О., та погоджується з сумою і розрахунком,\~наданими представником відповідача. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що вартість наданих послуг у розмірі 5000,00 грн. є обґрунтованою, співрозмірною зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а тому такою, що підлягає задоволенню. За таких обставин, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на правову допомогу у сумі 5000 грн.

Outcome: approved