Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-08 00:00:00

В вересні 2023 року адвокат Лебедовська Людмила Юріївна, яка діє в інтересах [PERSON] , звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про позбавлення батьківських прав, посилаючись на наступні обставини. 31 травня 2008 року між [PERSON] позивачем по справі та [PERSON] , відповідачем по справі, був укладений шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області складено відповідний актовий запис № 409. 08 грудня 2015 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області (справа 357/9358/15-ц) шлюб розірваний. Від вказаного шлюбу народилася дитина: син - [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження № 8, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Син проживає та зареєстрований з нею та знаходиться на її утриманні, що підтверджується витягом № 2023/005688424 від 26.07.2023 року та витягом № 2023/005688400 від 26.07.2023 року про реєстрацію місця проживання. 09 березня 2016 року Білоцерківським міськрайонним судом суду Київської області (справа №357/528/16-ц) з відповідача по справі стягнуті аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20.01.2016 року і до досягнення дитиною повноліття, що підтверджується виконавчим листом від 11.05.2016 року. Станом на 18.08.2023 року заборгованість по сплаті аліментних зобов`язань по ВП № [NUMBER] становить 187 406,78 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, виданим Білоцерківським відділом Державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) 18.08.2023 року № 79961. Батько дитини, відповідач по справі, з 2016 року не цікавиться життям дитини, дитину не відвідує ні за місцем проживання, ні у навчальному накладі, телефоном з дитиною не спілкується, аліменти не сплачує, має заборгованість понад 187 406,78 грн., матеріальної допомоги не надає і тим самим самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. На даний час сину [PERSON] майже 13 років, в нього підлітковий період, він потребує уваги батька. Останні сім років жодних подарунків, грошей, їжі, одягу відповідач дитині не надавав, не говорячи про культурні, моральні цінності та духовний розвиток. Жодного разу не поцікавився як дитина себе почуває, які проблеми має зі здоров`ям. За весь час з боку відповідача не було жодної спроби спілкування з сином, що свідчить про його глибоке небажання взагалі усвідомлювати про матеріальний бік його батьківських обов`язків. 29 серпня 2023 року позивач звернулася до Білоцерківського районного управління поліції ГУНП України в Київській області про притягнення до кримінальної відповідальності відповідача за несплату аліментів, в порядку ст. 164 КК України. Відповіді на день звернення до суду не надходило. Натомість, працівники поліції повідомили, що з 25 травня 2018 року, відповідача по справі оголосили в розшук, що підтверджується ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25.05.2018 року (справа № 357/528/16-ц). Хоча, не зважаючи на розшук, відповідач по справі, притягувався до адміністративної відповідальності: 11.01.2021 року за ч. 1 ст. 130 КУпАП, справа 357/11055/21, суддя Ларіна О.В., 21.07.2021 року, за ч. 2 ст. 130 КУПАП, справа 357/3320/21, суддя Дубановська І.Д. Відповідач з невідомих причин, протягом семи років не приймає у вихованні дитини жодної участі, успіхами та навчанням не цікавиться. Всі питання щодо виховання вирішуються матір`ю дитини самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина знаходиться на повному утриманні матері, яка для розвитку дитини прикладає всі свої зусилля та можливості, як з матеріального, так і з духовного боку, бере активну участь у житті та вихованні дитини, займається розвитком дитини, оплачує усі потреби своєї дитини, створює прийнятні умови для її виховання та розвитку. Натомість, батько дитини, відповідач по справі, жодної участі у житті дитини не приймає. Батько дитини ніде не працює, веде аморальний спосіб життя, постійно змінює місце проживання, бродяжить, життям дитини не цікавиться, не приймає участі у її вихованні та навчанні, у навчальному процесі участі не приймає, також не піклується про її фізичний і духовний розвиток, тим самим ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню та матеріальному утриманню сина. Відповідач не спілкується з сином в обсязі, необхідному для його самоусвідомлення, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання. Неодноразові звернення до відповідача з проханням прийняти участь в житті та вихованні сина, позитивної відповіді не отримала, так як батько постійно ігнорував бажання дитини тримати з ним зв`язок. Відповідач, самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти. У зв`язку з тим, що відповідач зник з життя сина більше семи років, мати дитини не може оздоровити дитину за кордоном, показати дитині світ, пройти лікування за кордоном та вчиняти інші дії, які стосуються купівлі нерухомості, так як на це потрібен дозвіл батька. Таким чином, відповідач свідомо, умисно перешкоджає своєму сину мати належний рівень життя, відпочинку, розвитку, мати можливість бачити світ. Це свідчить про те, що відповідач свідомо порушує права та свободи сина на вільне пересування. Просила суд позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] та стягнути з [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] на користь [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] сплачений судовий збір в розмірі 1073,60 грн. ( а. с. 1-5 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.09.2023 року ( а. с. 28-29 ) головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та матеріали передані для розгляду. Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи. 12 вересня 2023 року здійснено запити стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача ( а. с. 33). 06 жовтня 2023 року за вх. № 43999 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформацію про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача ( а. с. 34 ). З отриманої інформації вбачається, що [PERSON] , [INFO] зареєстрованим не значиться. Позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи) ( ч. 9 ст. 28 ЦПК України ). Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання ( перебування ) фізичної особи - відповідача. Якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України ( ч. 10 ст. 187 ЦПК України ). Ухвалою судді від 02 листопада 2023 року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі на 16.11.2023 року ( а. с. 36-37 ). Так, прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження лише 02.11.2023 року, оскільки інформацію про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача суддею було отримано 01.11.2023 року, так як останній перебував в нарадчій кімнаті в колегії по кримінальному провадженню з 11.10.2023 року по 01.11.2023 року ( а. с. 35 ). Ухвалою суду від 16 листопада 2023 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 07.12.2023 року ( а. с. 42-43 ). 07 грудня 2023 року по справі було оголошено перерву до 09.01.2024 року для отримання висновку органу опіки та забезпечення явки дитини ( а. с. 61-68 ). В судовому засіданні 07.12.2023 року в якості свідків були допитані [PERSON] та [PERSON] . Так, свідок [PERSON] , в судовому засіданні пояснила, що вона є хрещеною матір`ю дитини. Наголошувала, що батько не допомагає, скривається від боргів. Дитина їй казала, що батько не вітає її з днем народження та не спілкується з ним. Зі слів [PERSON] , відповідач покинув їх, не приймає участі у вихованні сина. Останній раз, вона бачила відповідача, коли дитині було три роки на дні народження. Свідок [PERSON] в судовому пояснила, що вона є кумою [PERSON] , дружать двадцять п`ять років. Зазначила, що після розірвання шлюбу, відповідач самоусунувся від виховання дитини, до розірвання шлюбу відповідач також не сильно опікувався сином. Дитина їй повідомила, що батько ним не опікується, більше семи років не телефонує, не вітає з днем народження та не спілкується. Відповідача не бачила довгий час. В судове засідання 09.01.2024 року позивач не з`явилася, 09.01.2024 року за вх. № 1093 судом отримано від представник останньої заяву, в якій адвокат Лебедовська Л.Ю. просила справу, яка призначена на 10 годину 30 хвилин 09.01.2024 року розглядати без участі позивача та її представника. Проти заочного рішення не заперечують. Просила суд задовольнити вимоги в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений у відповідності до вимог ч. 10 ст. 187 ЦПК України. Представник третьої особи Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради в судове засідання не з`явився, 05.01.2024 року за вх. № 439 судом отримано лист за підписом начальника служби Гончарук М., в якому просили проводити засідання суду без представника служби у справах дітей БМР та при ухваленні рішення взяти до уваги висновок від 26.12.2023 року № 1047 «Про вирішення судового спору щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно його малолітнього сина [PERSON] ». Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. В свою чергу, позивач разом із представником та третя особа скористувалися своїм правом, визначеним в ч. 3 ст. 211 ЦПК України. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю учасників судового розгляду, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні». Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Інших заяв та клопотань з боку учасників справи на адресу суду не надходило, як не надходило таких заяв та клопотань від відповідача та відповідно відзив на позовну заяву позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки, належним чином повідомлений відповідач [PERSON] не з`явився в судове засідання, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, не повідомивши суду про поважність причини неявки та не надав відзиву і позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а саме заочного, суд вважає за необхідним по даній справі продовжити заочний розгляд, оскільки протокольною ухвалою суду від 07.12.2023 року постановлено провести розгляд даної цивільної справи в заочному порядку. Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 31 травня 2008 року, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області складено відповідний актовий запис № 409 ( а. с. 11 ). 08 грудня 2015 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області (справа 357/9358/15-ц) шлюб між [PERSON] та [PERSON] , розірваний ( а. с. 13 ). Вказане рішення набрало законної сили 21.12.2015 року. Встановлено, що від вказаного шлюбу у сторін по справі народилася дитина: син - [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження № 8, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданий Виконкомом Пилипчанської сільської ради Білоцерківського району Київської області ( а. с. 12 ). Так, син позивача [PERSON] , [INFO] проживає та зареєстрований разом з нею, що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади № 2023/005688424 від 26.07.2023 року та № 2023/005688400 від 26.07.2023 року про реєстрацію місця проживання ( а. с. 14, 15 ). Встановлено, що 09 березня 2016 року Білоцерківським міськрайонним судом суду Київської області (справа №357/528/16-ц) з відповідача по справі стягнуті аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20.01.2016 року і до досягнення дитиною повноліття, що підтверджується виконавчим листом від 11.05.2016 року ( а. с. 17 ). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, станом на 18.08.2023 року заборгованість по сплаті аліментних зобов`язань по ВП № [NUMBER] становить 187 406,78 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, виданим Білоцерківським відділом Державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) від 18.08.2023 року № 79961 ( а. с. 18-19 ). Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25.05.2018 року (справа № 357/528/16-ц), [PERSON] оголошено в розшук ( а. с. 16 ). З Акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 18.08.2023 року, комісія прийшла до висновку, що умови проживання [PERSON] та її сина [PERSON] добрі. Створені всі необхідні умови для проживання, виховання та розвитку дитини. Стосунки між матір`ю, сином та бабусею приязні, доброзичливі. У вказаному Акті зазначено, що батько [PERSON] з сім`єю не проживає ( а. с. 21 ). З наявної в матеріалах справи характеристики [PERSON] , [INFO] , серед іншого зазначено, що мати приділяє належну увагу сину. У сім`ї панує сприятливий мікроклімат для навчання та виховання. Протягом навчання [PERSON] в ліцеї лише мати відвідувала батьківські збори і всі шкільні заходи ( а. с. 22 ). Рішенням виконавчого комітету БМР Київської області від 26.12.2023 року за № 1047, орган опіки та піклування - виконавчий комітет міської ради дійшов висновку, що [PERSON] в порушення вимог чинного законодавства України з питань охорони дитинства ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню сина. Позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , є доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини ( а. с. 85 ). З вказаного висновку вбачається, що при вирішенні зазначеного вище питання, позивач разом з сином брала участь у засіданні комісії в режимі відеоконференції, оскільки перебували за межами України на лікуванні. Комісією було взято до уваги думку малолітнього [PERSON] із зазначеного питання. Так, висновок органу опіки та піклування - виконавчого комітету міської ради щодо про позбавлення відповідача батьківських прав не є обов`язковим для суду (частини п`ята, шоста статті 19 СК України), такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом у сукупності з іншими доказами у справі. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 595/1638/19, провадження № 61-3503 св 21. Оскільки батько дитини, [PERSON] самоусунувся від виховання свого сина, не бере жодної участі у вихованні сина, не спілкується з ним, не цікавиться його життям, зростанням дитини, його захопленнями та інтересами, позивач просила позбавити останнього батьківських прав. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по виханню дитини. Відповідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таке рішення має бути прийнято з метою захисту інтересів неповнолітньої дитини, яка фактично позбавлена його батьківського піклування. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року ( справа № 631/2406/15-ц провадження № 61-36905св18 ). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Відповідач [PERSON] в свою чергу в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце слухання справи, жодних заяв та клопотань від останнього на адресу суду не надходило, як і не надходило відзиву на позовну заяву позивача, тобто, саме таким чином розпорядилися своїми правами. Зазначене свідчить про байдужість відповідача. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Окрім цього, судом враховано і свідчення свідків [PERSON] та [PERSON] , допитаних в судовому засіданні 07.12.2023 року, які підтвердили, що батька дитини не бачили багато років, останній не піклується про сина, не допомагає йому, не спілкується з ним, не приймає участі у його вихованні. Наголошували, що вказані обставини їм відомі як безпосередньо, так і зі слів позивача та самої дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини (cт. 18 Конвенції про права дитини). Всі наведені вище факти, як кожен окремо так в сукупності, свідчать проте, що відповідач свідомо ухиляється від покладеного на нього обов`язку по вихованню свого сина, не піклується про фізичний і духовний його розвиток, не надає матеріальної допомоги на його утримання, не проживає разом з ним. Отже, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17.06.2021 року у справі № 466/9380/17. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків. Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 357/17852/15-ц. За наведених вище підстав суд прийшов до переконання, що відповідач по справі, в порушення вимог чинного законодавства України з питань охорони дитинства ухиляється від виконання батьківських обов`язків, що є правовою підставою для позбавлення його батьківських прав. В судовому засіданні встановлено відсутність об`єктивних підстав, які б зумовлювали таку тривалу неналежну поведінку батька по відношенню до свого сина, тому суд приходить до переконання, що інші заходи впливу на відповідача, окрім позбавлення його батьківських прав, будуть недостатніми, а позбавлення відповідача батьківських прав буде відповідати в першу чергу саме інтересам дитини. Судом було вирішено не заслуховувати у судовому засіданні дитини у зв`язку із запровадженим на території України воєнного стану та постійними тривогами за для забезпечення життя та здоров`я дитини. Крім того судом враховано і ту обставину, що дитина разом із матір`ю перебуває на лікуванні за межами України, про що наголошувала в судовому засіданні 07.12.2023 року представник позивача. Зазначене міститься і в рішенні виконавчого комітету БМР Київської області від 26.12.2023 року за № 1047. Суд зазначає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, проте у цій справі з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення, а також із встановлених обставин на підставі досліджених та оцінених доказів у справі, які вказують на нехтування батьком своїм батьківським обов`язком, є всі підстави щодо позбавлення відповідача батьківських прав. Питання щодо можливості позбавлення батьківських прав вирішувалось також Верховним Судом у постановах від 24 червня 2020 року у справі № 638/1496/17-ц (провадження № 61-35874св18), від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17 (провадження № 61-2861св20), від 16 червня 2021 року у справі № 315/1279/19 (провадження № 61-3821св21). У постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18) зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У постанові Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі № 296/7848/16-ц (провадження № 61-43695св18) зазначено, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18) зазначено про те, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Отже, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що відповідач не намагається змінитися та зробити все від нього залежне для належного виконання батьківських обов`язків, останній свідомо ухиляється від цього, чим створює загрозу для дитини. Як встановлено та зазначено вище, батько дитини [PERSON] після розірвання шлюбу з позивачем, з дитиною не спілкується, матеріальної допомоги на утримання сина не надає. Не бере жодної участі у вихованні сина, не цікавиться його життям. Також, відповідач не виконує належним чином і рішення суду та не сплачує аліменти на утримання дитини кожного місяця у зв`язку з чим, станом на 18.08.2023 року має заборгованість по сплаті аліментних зобов`язань по ВП № [NUMBER] у розмірі 187 406,78 грн., де за період з 2016 року по серпень 2023 року останнім не здійснено жодної оплати у зв`язку з чим, ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25.05.2018 року (справа № 357/528/16-ц), відповідача [PERSON] оголошено в розшук. В свою чергу, позивач [PERSON] як встановлено в судовому засіданні належним чином піклується про утримання та виховання сина. Тобто, всі питання щодо здоров`я, навчання, виховання дитини займається та вирішує самостійно лише мати. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі. Крім того, необхідно зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Аналогічна правова позиція мститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 серпня 2021 року у справі № 331/8310/15, провадження № 61-4879св20. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. При звернені до суду з даним позовом, [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 1073,60 гривень, що підтверджується наявною в матеріалах справи платіжною інструкцією від 10.09.2023 року ( а. с. 6 ). Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, то у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати у вищевказаному розмірі, понесені останньою при зверненні до суду. Одночасно суд роз`яснює, що відповідно до ч. 1 ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved