Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Деснянський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання шлюбу недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є сином померлого [PERSON] , [INFO] , що народився в с. Петреляй Саугайсього р-ну, Литовської Республіки, а матір`ю є [PERSON] , [INFO] , що народилася в м. Запоріжжя. Батьки перебували в зареєстрованому шлюбі з 04.01.1983 року, який надалі за рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20.12.2013 було розірвано. У 2016 році у його батька [PERSON] було виявлено онкологічне захворювання, у зв`язку з чим він перебував на стаціонарному обстеженні та лікуванні в НВМКЦ «Головний військовий клінічний госпіталь «Міністерства оборони України». [INFO] у віці 66 років батько помер, про що 27.12.2016 року було складено відповідний актовий запис №1666. Після розірвання шлюбу у 2013 році батько проживав один, наміру реєструвати шлюб ні з ким не мав. Позивачу стало відомо за чотири дні до смерті батька, коли той знаходився у вкрай важкому фізичному та психологічному стані, що відповідачка викликала до нього нотаріуса, який посвідчив його заяву на реєстрацію шлюбу з [PERSON] . Після чого, 22.12.2016 року реєстратором Деснянського районного відділу РАЦС Головного територіального управління юстиції в м. Києві було зроблено актовий запис №1757 про реєстрацію шлюбу між батьком позивача [PERSON] та відповідачкою [PERSON] . Вказаний шлюб позивач вважає недійсним, оскільки за станом свого здоров`я батько [PERSON] , 22.12.2016 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, йому вводилися важкі наркотичні препарати для зняття болю, а відтак позивач вважає, що при реєстрації шлюбу з відповідачкою, не було вільної згоди батька на його укладення, а тому позивач був змушений звернутися до суду з вищевказаним позовом. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 24.02.2017 було відкрито провадження у справі. 14.04.2017 року на адресу суду від Деснянського районного у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві надійшли письмові пояснення щодо позовних вимог, відповідно до яких просили суд розглядати справу у відсутність їх представника, у зв`язку з великою завантаженістю та ухвалити рішення згідно чинного законодавства. Відповідачкою було подано заперечення на позовну заяву, зі змісту яких вбачається, що вона заперечує щодо тверджень позивача та вважає їх надуманими та такими, що не відповідають дійсності, адже починаючи ще з 2003 по 21.12.2016 вона з її чоловіком [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу і лише на численні його прохання 22.12.2016 між ними було зареєстровано шлюб. З 2010 року по день смерті чоловіка [PERSON] проживали разом у квартирі доньки позивачки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що можуть підтвердити сусіди, колеги по роботі, рідні брати покійного чоловіка, їх спільні друзі. Разом з тим сам позивач протягом чотирнадцяти років приходив до відповідачки та батька за місцем їх проживання в гості та разом проводили час, святкували свята і тому його твердження є завідомо неправдивими. З приводу твердження позивача щодо не усвідомлення своїх дій та здатність керувати ними, відповідачка даний факт заперечує, оскільки при стрімкому розвитку захворювання та вживання знеболюючих ліків її чоловік, [PERSON] ввесь час залишався при здоровому глузді та ясній пам`яті. Саме він наполіг на узаконенні їх тривалих стосунків шляхом офіційної реєстрації шлюбу, що відбулась 22.12.2016. У зв`язку зі станом здоров`я, [PERSON] самостійно не міг пересуватися та потребував постійної сторонньої допомоги, та їм дійсно довелося викликати нотаріуса, який посвідчив бажання [PERSON] уповноважити відповідачку здійснювати всі необхідні дії пов`язані з реєстрацією шлюбу, під час посвідчення якої приватним нотаріусом Ткаченко В.Л. було перевірено та встановлено дієздатність [PERSON] , що і підтверджує вільну згоду та бажання її чоловіка на укладенні шлюбу та настання всіх його наслідків. На думку позивача, відповідачка зареєструвала шлюб з метою заволодіння майном [PERSON] , але таке твердження позивача є також абсурдним, адже жодних корисливих мотивів відповідача не мала і жодним чином не претендує на спадкову масу, до складу якої входить квартира, що була об`єктом спільної сумісної власності її чоловіка від попереднього шлюбу. Будь-якого іншого нерухомого майна у власності покійного не перебувало. Позивачем не надано жодних доказів, що його права оспорюються, порушено чи не визнано, як і не надано доказів того, що дійсно вказана реєстрація шлюбу між відповідачкою та [PERSON] порушує права позивача, як спадкоємця, адже жодних заяв щодо прийняття спадщини відповідачкою на момент подання даних заперечень не подавалось. Крім того, відповідачка зазначає, що стан здоров`я її покійного чоловіка був тяжким, він постійно потребував уваги сторонньої допомоги, вартісного лікування, проте ні один із синів [PERSON] , а саме ні позивач та ні [PERSON] за весь час хвороби їх батька ні матеріально ні морально не брали участь у тяжкому випробовуванні, що лягли на плечі відповідачки у тому числі й похованні [PERSON] .. На підставі викладеного, жодних дій, які суперечили вимогам закону відповідачкою не вчинялося, а отже заявлені позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не можуть підлягати задоволенню. 23.10.2023 відповідачкою було подано додаткові пояснення у справі. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказана цивільна справа передана судді Зотько Т.А.. Відповідно до ухвали судді Деснянського районного суду м. Києва від 26.01.2018 справу було прийнято до провадження та призначено підготовче засідання. В ході підготовчого розгляду відповідачка [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про усунення від права на спадкування за законом. Обгрунтовуючи свої вимоги тим, що з 2003 по 2016 рік [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу, а з 22.12.2016 року Деснянським районним у м. Києві відділом РАЦС Головного територіального управління юстиції в м. Києві між ними зареєстровано шлюб. [INFO] її чоловік [PERSON] помер від раку шлунку, який було діагностовано на початку 2016 року. Тяжка хвороба потребувала постійного вартісного обстеження, лікування, придбання різних медикаментозних дорогих препаратів. За ввесь час і до смерті її чоловіка, жодної матеріальної, фізичної та моральної підтримки від його рідного сина - [PERSON] не надходило. Який достеменно знав про хворобу батька не навідував його, ухилявся від надання допомоги. Навіть після смерті [PERSON] , відповідач за зустрічним позовом під час поховання жодної допомоги не надав, і позивачка самостійно понесла всі витрати на поховання. А відтак, вважає, що [PERSON] через своє безвідповідальне та абсолютно байдуже відношення до хворого на тяжке онкологічне захворювання батька не має жодного і тому числі й морального права успадковувати будь-яке майно, що за життя належало [PERSON] .. Ухвалою суду від 16.04.2018 року зустрічну позовну заяву було залишено без руху з наданням строку для їх усунення. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30.05.2018, постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання, зустрічну позовну заяву було прийнято до спільного провадження з первісним позовом. У свою чергу, позивачем за первісним позовом [PERSON] подано відзив, відповідно до якого заперечував проти зустрічних позовних вимог на підставі того, що він як син після смерті батька 26.12.2016 [PERSON] прийняв спадщину, подавши відповідну заяву до закінчення шестимісячного строку та отримав відповідне свідоцтво про право на спадщину за законом. Разом з тим, [PERSON] у своїх письмових пояснення та поясненнях наданих у судових засіданнях зазначала про те, що вона не зверталася з заявою про прийняття спадщини, а відтак відсутній предмет спору. В підготовчому засіданні представником позивача - [PERSON] було поданого суду клопотання позивача [PERSON] про призначення та проведення по справі посмертної судової комплексної психолого-психіатричної та наркологічної експертизи. Ухвалою суду від 26.06.2018 у справі призначено посмертну судову комплексну психолого-психіатричну та наркологічну експертизу, виконання якої доручено Київському міському центру судово-психіатричної експертизи. 14.12.2018 року матеріали справи повернуті на адресу суду з експертної установи. У зв`язку з вищевикладеним ухвалою від 14.12.2018 року відновлено провадження по справі та призначено підготовче засідання. 20.02.2019 позивачем подано заяву про збільшення розміру позовних вимог. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18.03.2019 залишено вказану заяву без розгляду. Ухвалою Київського апеляційного суду від 23.05.2019 вищевказану ухвалу від 18.03.2019 скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою суду від 25.06.2020 у справі призначено судову почеркознавчу експертизу. 11.09.2020 матеріали справи повернуті на адресу суду з експертної установи з доданим клопотанням експерта. Ухвалою судді від 18 вересня 2020 року провадження у справі було поновлено для вирішення клопотання експерта. Ухвалою судді від 03.12.2020 року вирішено повернути матеріали цивільної справи №754/960/17 Державному науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України, для продовження проведення призначеної по справі експертизи. 01.06.2021 матеріали справи повернуті на адресу суду з висновком експерта. Ухвалою судді від 10.06.2021 року було поновлено провадження по справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 07.10.2021 призначено у справі додаткову посмертну судову комплексну психолого-психіатричну та наркологічну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського міського центру судово-психіатричної експертизи. 30.11.2021 матеріали справи повернуті на адресу суду з експертної установи з доданим клопотанням експерта про уточнення доручення. Ухвалою суду від 22.12.2021 призначено у справі додаткову посмертну судову комплексну психолого-психіатричну та наркологічну експертизу, проведення якої доручено експертам Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» (Київська область, Васильківський р-н смт. Глеваха, вул. Вокзальна,8). 17.11.2022 матеріали справи повернуті на адресу суду з експертної установи без виконання. Ухвалою суду від 26.01.2023 призначено у справі, додаткову посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Інституту психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України (м. Київ, вул. Кирилівська, 103, корпус 12, 3-й поверх). 21.02.2023 матеріали справи повернуті на адресу суду з експертної установи без виконання. Ухвалою судді від 22.02.2023 року було поновлено провадження по справі та призначено підготовче засідання. В підготовче засідання від 13.03.2023 від представника позивача - адвоката Шокурова Ю.Л. надійшло клопотання про повторне призначення у справі додаткової посмертної судової психолого-психіатричної експертизи в частині встановлення психічного стану [PERSON] на дату укладення шлюбу при умові отримання лікування наркотичними засобами, у тому числі й препаратом «Морфін», з наданням переліку запитань та обгрунтування необхідності проведення додаткової експертизи, обґрунтовуючи його тим, що підстави відмови в проведенні зазначеної експертизи не обґрунтовані, а тому є всі підстави для повторного направлення справи для проведення експертизи, оскільки висновок посмертної судової комплексної психолого-психіатричної та наркологічної експертизи №725 від 14.11.2018 року є неповним та з метою встановлення всіх обставин справи, які необхідні для ухвалення обґрунтованого та законного рішення по справі. Сторони в підготовче засідання не з`явились, про місце і час розгляду повідомлялись судом належним чином. Ухвалою суду від 13.03.2023 клопотання представника позивача - адвоката Шокурова Ю.Л. про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи та повторного направлення матеріалів справи до Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України» залишено без задоволення та закрито підготовчий розгляд справи та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Позивач [PERSON] (за первісним позовом) та представник позивача - адвокат Шокуров Ю.Л. вимоги позовної заяви підтримали, просили суд про її задоволення, зустрічний позов просили суд залишити без задоволення. В своїх поясненнях посилались на обставини викладені в позовній заяві, відзиві на зустрічний позов. Представник відповідачки (за первісним позовом) - адвокат Зубчук О.Р. вимоги зустрічної позовної заяви підтримала, просила суд про її задоволення, одночасно зазначила, що заперечує проти задоволення первісного позову. Представник третьої особи: Деснянського районного у м. Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлені належним чином, в ході розгляду справи в письмових поясненнях просили суд розглядати справу у відсутність їх представника. Третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ткаченко В.Л. у судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлена належним чином. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника - адвоката Шокурова Ю.Л., представника відповідачки (за первісним позовом) - адвоката Зубчук О.Р., показання допитаних раніше в судових засіданнях свідків, всебічно з`ясованих обставин справи дійшов наступних висновків. Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 04.01.2017 року, 22.12.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб (а/з № 1666). Відповідно до копії довідки про причину смерті №397 від 26.12.2016 року, [PERSON] , вік 66, помер [INFO] , причина смерті: рак шлунку. Згідно копії свідоцтва про смерть, [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , у віці 66 років, про що Деснянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 27.12.2016 року складено відповідний актовий запис № 1666. [PERSON] [INFO] , є сином померлого [PERSON] , що підтверджуються копією свідоцтва про народження, яке міститься у матеріалах спадкової справи. Згідно з виписного епікризу №13340, [PERSON] , [INFO] перебував на стаціонарному обстеженні та лікуванні з 26.05. по 08.07.2016 р. у травматологічному відділені, НВМКЦ «Головний військовий клінічний госпіталь» МО України (а.с.14). Як убачається з договору-замовлення про надання ритуальних послуг від 26.12.2016 та договору-замовлення на організацію та проведення поховання від 26.11.2016 похованням [PERSON] займалась відповідачка [PERSON] (а.с. 49-53). Згідно ст. 42 СК України право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність якої обмежена. Відповідно до ст. 1 Сімейного Кодексу України побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. Відповідно до положень ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За змістом положень частини 2 статті 36 та статті 51 Сімейного кодексу України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 Сімейного кодексу України). Відповідно до частини другої статті 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя. При вирішенні справи про визнання шлюбу недійсним суд бере до уваги, наскільки цим шлюбом порушені права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їхніх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення (частина друга статті 41 СК України). За рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності. Причини реєстрації фіктивного шлюбу можуть бути різними, як правило вони пояснюються та обумовлюються бажанням отримати певні права, підставою виникнення яких самостійно чи у складі інших юридичних фактів є шлюб, наприклад, отримання спадщини, житлової площі тощо. У випадку встановлення фіктивності шлюбу намір визначається стосовно речей не правового характеру - бажання проживати разом, вести спільне господарство, дбати про добробут та моральний стан сім`ї тощо. Саме по речах не правового характеру, що супроводжують відносини осіб після реєстрації шлюбу, можна визначити намір осіб щодо шлюбу. Водночас слід мати на увазі, що відсутність наміру створити сім`ю у момент укладення шлюбу може бути цілком компенсовано його появою після реєстрації шлюбу, коли за всіма об`єктивними обставинами можна стверджувати, що у особи з`явився намір створити сім`ю, наприклад коли після реєстрації шлюбу, який мав ознаки фіктивності, особи почали разом проживати, вести спільне господарство, дружина завагітніла або у подружжя народилися діти, батько піклується про дружину та дітей, подружжя запрошує до себе своїх батьків та друзів, підтримують інтимні стосунки, разом відпочивають та відвідують своїх рідних та близьких тощо. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 01 липня 2021 року в справі № 295/472/18 (провадження № 61-11734св20). Особливістю доказування у справах про визнання шлюбу недійсним у зв`язку з фіктивністю є те, що «намір створення сім`ї визначається стосовно речей не правового характеру - бажання проживати разом, вести спільне господарство, дбати про добробут та моральний стан сім`ї тощо. Саме по речах не правового характеру, що супроводжують відносини осіб після реєстрації шлюбу, можна визначити намір осіб щодо шлюбу» (постанова Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 752/2337/16-ц). Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач посилався на те, що шлюб відповідачки з його померлим батьком - [PERSON] був укладений без наміру створення сім`ї і набуття прав та обов`язків подружжя. При реєстрації шлюбу з відповідачкою, не було вільної згоди батька та його укладення та за станом свого здоров`я батько [PERSON] , 22.12.2016 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки йому вводилися важкі наркотичні препарати для зняття болю. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно частини 1 статті 103 ЦПК для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з матеріалів справи, за клопотанням позивача судом було призначено згідно ухвали від 26.06.2018 посмертну судову комплексну психолого-психіатричну та наркологічну експертизу, виконання якої доручено Київському міському центру судово-психіатричної експертизи. Згідно з висновком судово-психіатричного експерта Київського міського центру судово-психіатричної експертизи №725 від 14.11.2018, [PERSON] у період з 05.12 по 20.12.2016р. отримував терапію наркотичним анальгетиком морфіну гідрохлоридом, а в період з 21.12 по день його смерті [INFO] будь-яких наркотичних анальгетиків, згідно з медичною документацією, не отримував. [PERSON] на момент укладання шлюбу з [PERSON] від 22.12.2016р., будь-яким хронічним чи тимчасовим психічним розладом не страждав, а виявляв психічний розлад у вигляді. Соматогенно-обумовленого астено-невротичного синдрому (Р 06.8). [PERSON] на момент укладання шлюбу з [PERSON] від 22.12.2016р., за своїм психічним станом усвідомлював сповна значення своїх дій та міг керувати ними (а.с.50-55 т.2). 20.02.2019 позивачем за первісним позовом було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог. За клопотанням позивача, згідно з ухвалою суду від 25.06.2020 у справі було призначено судову почеркознавчу експертизу. 01.06.2021 матеріали справи повернуті на адресу суду з висновком експерта №СЕ-19-21/39609-ПЧ від 14.05.2021, відповідно до якого "Підпис від імені [PERSON] в графі «ПІДПИС:» в довіреності від 21.12.2016, що зареєстрована в реєстрі за № 1941, номер бланку НВА 999277 - виконаний [PERSON] . Питання чи виконано рукописний запис від імені [PERSON] в графі «ПІДПИС:» - « [PERSON] » в довіреності від 21.12.2016, що зареєстрована в реєстрі за № 1941, номер бланку НВА 999277 - не вирішувалось, у зв`язку з відсутністю у розпорядженні експерта будь-яких зразків почерку [PERSON] . Підпис від імені [PERSON] в графі «Підписи наречених: Він» в заяві [PERSON] про державну реєстрацію шлюбу від 22.12.2016 - виконаний [PERSON] . Питання чи виконано рукописний запис від імені [PERSON] в графі «Підписи наречених: Він» - « [PERSON] » в заяві [PERSON] про державну реєстрацію шлюбу від 22.12.2016 - не вирішувались, у зв`язку з відсутністю у розпорядженні експерта будь-яких зразків почерку [PERSON] . Підписи від імені [PERSON] : в графі «ПІДПИС:» в довіреності від 21.12.2016 зареєстрована в реєстрі за № 1941, номер бланку НВА 999277 та в графі «Підписи наречених: Він» в заяві [PERSON] про державну реєстрацію шлюбу від 22.12.2016 виконано під впливом якихось збиваючих факторів природного характеру (похилий вік, що спричиняє вікові зміни організму, наявність у особи хронічного захворювання, що впливає на письмово-рухові функції організму тощо). Рукописний запис - «В. Вайло» в графі «ПІДПИС:» в довіреності від 21.12.2016 зареєстрована в реєстрі за № 1941, номер бланку НВА 999277 - виконано під впливом якихось збиваючих факторів. Діагностичних ознак, які б свідчили про виконання досліджуваного рукописного запис в графі «Підписи наречених: Він» - « [PERSON] » в заяві [PERSON] про державну реєстрацію шлюбу від 22.12.2016 під впливом збиваючих факторів чи невизначеному стані - не виявлено. Однак, відсутність діагностичного комплексу ознак ще не є підставою для висновку про те, що на процес письма не діяли якісь збиваючі фактори, а також про те, що виконавець не перебував у незвичному стані, оскільки наявність діагностичних ознак та ступінь їх прояву залежить від індивідуальних особливостей особи: ступеня розвитку письмо-рухової навички, ступеня дії незвичних факторів і стійкості до дії цих факторів. Вирішити питання чи виконано рукописний запис в графі «Підписи наречених: Він» - « [PERSON] » в заяві [PERSON] про державну реєстрацію шлюбу від 22.12.2016 під впливом збиваючих факторів чи незвичному стані - не виявилось можливим. Питання до якої вікової групи належить виконавець рукописного запису - « [PERSON] » в графі «ПІДПИС:» в довіреності від 21.12.2016 зареєстрована в реєстрі за № 1941, номер бланку НВА 999277 та рукописний запис від імені [PERSON] в графі «Підписи наречених: Він» - « [PERSON] » в заяві [PERSON] про державну реєстрацію шлюбу від 22.12.2016 - не вирішувалось, у зв`язку з відсутністю на даний час в Експертній службі МВС України науково-обґрунтованої методики для вирішення даного питання. Підпис від імені [PERSON] в графі «Підписи наречених: Він» в заяві [PERSON] про державну реєстрацію шлюбу від 22.12.2016; в книзі запису вчинення нотаріальних дій за 21.12.2016 під № 1941 про отримання довіреності серії НВА 999277 - виконаний [PERSON] . Питання чи виконано рукописні записи від імені [PERSON] в розділі: «Заява про державну реєстрацію, п.п.1-6, 8-10»; в графі - «Після державної реєстрації шлюбу бажаємо мати прізвище» - « [PERSON] », « [PERSON] проводити державну реєстрацію шлюбу за містом знаходження нареченого [ADDRESS] » в заяві [PERSON] про державну реєстрацію шлюбу від 22.12.2016 - не вирішувалось, у зв`язку з відсутністю у розпорядженні експерта будь-яких зразків почерку [PERSON] . Питання чи [PERSON] виконано підпис від імені [PERSON] в книзі обліку бланків свідоцтв про шлюб за 2016- 2017 роки - не вирішувалось, у зв`язку з транскрипційною незпівставністю досліджуваного підпису зі зразками [PERSON] , тобто відсутністю схожих елементів для проведення порівняльного дослідження. Питання чи виконано рукописні записи від імені [PERSON] в книзі обліку бланків свідоцтв про шлюб за 2016-2017 роки - « [NUMBER] [PERSON] перв. 1757 22.12.2016 Деснян. 22.12.2016 (за дорученн)» - не вирішувалось, у зв`язку з відсутністю у розпорядженні експерта будь-яких зразків почерку [PERSON] " (а.с.102-120 т.3). В судовому засіданні з метою повного та всебічного з`ясування обставин справи, було допитано свідків, які показали наступне: - свідок [PERSON] показала, що в період з літа 2008 по 2013р. працювала в приватній гімназії під керівництвом померлого [PERSON] та продовжувала спілкуватись з ним іноді у подальшому. Будь-яких психічних порушень, на її думку, не виявляв. Крім того, свідок вказала, що [PERSON] підтримував відносини з відповідачкою; - позивач [PERSON] надаючи пояснення в якості свідка показав, що його померлий батько довго тривало перебував на кадровій військовій службі, мав звання «генерал» та нагороди. У подальшому зайнявся підприємницькою діяльністю в сфері приватної освіти, мав у користуванні мисливську зброю. Відповідача свідок знав, як співробітницю батька з початку 2000-них років. У кінці 2015р. батько розлучився з його матір`ю. Про хворобу йому стало відомо в березні 2016р., коли при зустрічі він побачив хворобливий стан батька та його виснаженість. У подальшому він спілкувався з батьком постійно. востаннє, зустрічався з ним 16.12.2016р.. [PERSON] було проведено оперативне втручання на спині у військовому госпіталі; він не знав про онкологічний характер своєї хвороби та до останнього сподівався на видужання. [PERSON] показав суду, що при розмові з приводу онкологічного характеру наявної патології, батько реагував на це недовірливо та заявляв, що. «це якась маячня». Також він відмовлявся від проходження терапії в клініці «Ліссот», на думку позивача тому, що був під впливом з боку відповідачки. При відвідуваннях батька за місцем проживання відповідачки, він безпосередньо бачив там «психотропні препарати», які застосовувались для його лікування. Про це йому також було відомо з медичної карти амбулаторного хворого та від слідчого по кримінальному провадженню, від якого він зокрема дізнався, що його померлий батько отримував наркотичний анальгетик «морфін» з жовтня по 24 грудня 2016р. При цьому за батьком здійснювався постійний нагляд. Станом на грудень-2016р. [PERSON] вже перебував у безпорадному стані - він плакав, значно схуд, мало їв та переважно пив воду, «важко» розмовляв, дихав з зусиллям; на запитання відповідь давав повільно та через 2-3 хв., іноді відповідав не конкретно. Проявом неадекватності поведінки батька, позивач вважає те, що померлий кілька тижнів не міг написати необхідну по оформленню питань зі зброєю заяву; замість 1-2 арк. паперу вимагав дати їх «цілу пачку», у нього тоді сильно трусилися руки і він згасав на очах; Свідок [PERSON] показав, що являється рідним братом померлого, йому було відомо про фактичні подружні відносини брата з відповідачкою з початку 2000-х років. Він відвідував [PERSON] влітку 2016 р., коли той перебував на лікуванні у військовому шпиталі та спілкувався з ним у період приблизно з 22.12.2016 по момент смерті [INFO] , коли був запрошений на весілля. Свідок вказав, що станом на грудень 2016 р. [PERSON] був лежачим хворим, міг лише сідати в ліжку. Він. тоді 2-З рази на добу приймав їжу (їв таке, як і ми всі). Фізіологічні випорожнення здійснював «на утку», догляд за ним здійснювала медична сестра на ім`я [PERSON] , яка на протязі дня перебувала поруч, але в квартирі, де знаходився брат, не ночувала. [PERSON] тричі на добу приймав по декілька пігулок, яких саме, свідка це «не цікавило». У період часу, коли свідок перебував у помешканні поблизу померлого, його приблизно двічі відвідувала лікар (жінка, одна і та сама) з поліклініки за місцем проживання. Свідок зазначив, що на той час його померлий брат був цілком нормальним, зокрема при складанні доручення на відповідачку, він самостійно вказав на наявні в його тексті помилки. 26.12.2016р. свідок мав намір повернутись до себе додому. При прощанні з братом, той начебто спав, у відповідь на його звернення - кивнув. Пізніше, коли свідок ще не встиг доїхати до залізничного вокзалу, йому повідомили про смерть брата; Свідок [PERSON] показала, що її «через агентство» найняли доглядати за [PERSON] , займалась вона цим у період з листопада по 26.12.2016р.. На протязі дня (з 8:00 до 20:00) вона здійснювала догляд за померлим, а потім їхала ночувати «на орендовану квартиру». При свідку [PERSON] на почату один, чи два рази пройшовся по квартирі, однак в подальшому зовсім зліг і на вулицю з квартири не виходив. У грудні 2016р. міг повертатись у ліжку, однак зі сторонньою допомогою. Свідок зазначила, що померлий на протязі всього періоду її спілкуванні з ним, був адекватним та при пам`яті, зокрема постійно цікавився з приводу тих ліків, які вона йому вводила. Крім того, вона була очевидцем того, що померлого періодично відвідувала дільничний лікар на ім`я [PERSON] , яка його оглядала, востаннє її візит був 22.12.2016р.. Свідок вводила [PERSON] ін`єкції наркотичних знеболюючих (морфін); також медичний препарат від спазмів у животі (налбуфін) 1-2 рази на день та пігулки знеболюючого препарату (сібазон) 1 пігулка, вечором. Після ін`єкції морфіну [PERSON] деякий час нетривало міг поспати, коли просипався на звук телефонних дзвінків, то розмовляв по телефону, розмовляв багато, аж до моменту своєї смерті. Свідку відомо, що [PERSON] про онкологічний характер своєї хвороби не знав. На протязі 5 останніх днів життя померлого, у квартирі також перебував його рідний брат. Приблизно 21.12-22.12.201рр. по його запрошенню по телефону до [PERSON] приїздив нотаріус, вони про щось спілкувались, однак вона тоді в кімнаті не перебувала. На думку свідка, померлий тоді був при ясному розумі. У нього також приблизно за 3-4 дні до смерті повністю зникли болі, у зв`язку з чим свідок ін`єкцій йому не робила та пігулок не давала. У той час [PERSON] почав відмовлятись від ліків та їжі, став їсти мало, лише пив воду. Свідку з її досвіду відомо, що такий стан буває в онкологічних хворих. Свідок [PERSON] показала, що була співробітницею померлого в період 90-х років, а в подальшому у них склалися дружні взаємовідносини. Востаннє вони бачились приблизно в лютому 2016р., а в подальшому іноді продовжували спілкуватись по телефону. На думку свідка, [PERSON] до моменту смерті був адекватним, розповідав їй про обставини своєї хвороби, скаржився на наявність болів. Востаннє телефонні розмови між ними відбулися 16.12 та 17.12 2016 року, у зв`язку з їхніми днями народження. Свідок показала, що їй відомо про фактичні подружні відносини [PERSON] з відповідачкою приблизно з початку 2000-х років, в подальшому вони навіть стали проживати разом. Про онкологічний характер хвороби [PERSON] свідок дізналась у листопаді 2016р. від відповідачки. При спілкуванні з померлим, свідку з грудня 2016р. було відомо, що йому надається медична допомога медичною сестрою, що доглядала за ним. Свідок [PERSON] суду показала, що вона в період з жовтня і до кінця грудня 2016р. надавала померлому [PERSON] амбулаторну медичну допомогу в зв`язку з наявною в нього онкологічною патологією. Вона відвідувала його зі звичайною частотою один візит на 2 тижні, або відвідувала його раніше, коли з цього приводу інколи телефонувала його дружина, тобто відповідачка у справі. При огляді померлий виявляв тяжкий загальний стан, проте був у свідомості, відповідав чітко, був контактним. У зв`язку з виникненням судом у м`язах ніг він отримував препарат «медокал», а з метою знеболення - наркотичний анальгетик «морфін». Свідок показала, що наркотичний анальгетик «морфін» померлому вводився на рівні мінімальних доз та його введення взагалі було припинено за кілька днів до його смерті через покращення стану, зазначивши при цьому, що таке буває в онкологічних хворих за 1-2 тижні до смерті. Наркотичний засіб для [PERSON] відповідачка отримувала по наданих їй рецептах в аптеці за власний кошт, а поліклініка до надання цих препаратів ніякого відношення не мала. Свідок зазначила, що при наданні померлому амбулаторної медичної допомоги робила свої записи в його амбулаторній медичній картці, де вона також зробила кілька виправлень через описки. Свідок уточнила, що вона самостійно обірвала зайву частину аркушу, на якому велись записи реєстрації введення померлому наркотичного анальгетику «морфіну». Свідок також показала, що поруч з померлим крім відповідачки, вона бачила доглядальницю. Померлий, свідку зокрема скаржився на погіршення апетиту, у зв`язку з чим вона в оточуючих уточнювала, чим він харчується. Крім того, свідок надала загальні пояснення з приводу особливостей введення наркотичних анальгетиків, їх обліку та особливостей виникнення залежності від них. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем за первісним позовом не надано суду належних доказів в обґрунтування заявлених первинних та збільшених позовних вимог. Що ж стосується вимоги позивачки (за зустрічним позовом) щодо усунення [PERSON] , від права на спадкування за законом, відкритої після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст.202 Сімейного кодексу України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Як роз`яснено у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України. Виходячи з наведеного, правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема, й тих, які відповідно до Сімейного кодексу України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, принципове значення має питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. За змістом частини п`ятої статті 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Виходячи зі змісту частини п`ятої статті 1224 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, наданих судам у пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для життєдіяльності спадкодавця, наявність можливості для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця у безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності в сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2019 року у справі № 752/12158/14-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 25 березня 2019 року по справі № 766/810/17, від 11 лютого 2019 року по справі № 756/11676/16-ц. Відповідно до ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. ст. 1268, 1269 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] . Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Новицькою Т.О. видано свідоцтво про право на спадщину за законом, 04.07.2017 року, зареєстрований в реєстрі за №820. Відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №48274282 від 04.07.2017 [PERSON] є спадкодавцем частки в статутному капіталі ТОВ «Гімназія «Пріоритет» в розмірі 20%, загальною вартістю 100 000,00 грн.. Таким чином, на день подання відповідачкою для спільного розгляду з первісним позовом устрічної позовної заяви про усунення від права на спадкування за законом, [PERSON] на підставі поданої ним заяви вже було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, що не заперечували сторони у справі. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що відповідачка [PERSON] не довела належними та допустимими доказами того, що спадкодавець потребував допомоги саме від відповідача, а останній, у свою чергу, умисно ухилявся від надання такої допомоги, що могло бути підставою для усунення його від права на спадкування. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Вирішуючи спір у даній справі, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин спору, що виник між сторонами, та з урахуванням вищенаведеного, на засадах справедливості, суд дійшов висновку про відмову у заволодінні пред`явленого позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Деснянський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ткаченко Вікторія Леонідівна про визнання довіреності та шлюбу недійсним, та про відмову у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про усунення від права на спадкування за законом. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed