Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-16 00:00:00

Позивачка звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі, спільних неповнолітніх дітей не мають. Спільне життя з відповідачем не склалося, оскільки у них різні погляди на сімейне життя та обов`язки, відсутнє взаєморозуміння, спільне господарство не ведуть, проживають окремо, а відтак позивачка звернулася до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 08.11.2023 було відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду. Позивачка подала суду письмову заяву, згідно з якої позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти розгляду справи без фіксації судового засідання технічними засобами та постановлення рішення не заперечує. 09.01.2023 представник відповідача - адвокат Лаврентьєв Д.О. через систему «Електронний суд» подав заяву, згідно з якою вказав, що відповідач позовні вимоги визнав у повному обсязі, проти розірвання шлюбу не заперечує. Враховуючи те, що у справі достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважав за можливе розглянути справу на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Судом встановлено, що між сторонами укладено шлюб, зареєстрований 30.05.1992 року Першотравневою Радою Овруцького району Житомирської області (а/з № 8), що підтверджується відповідною копією свідоцтва про укладення шлюбу. Як зазначено позивачкою в поданій заяві, сторони спільних неповнолітніх дітей не мають. Відповідно до ст.ст.21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Як свідчить викладене позивачкою в заяві, сторони не ведуть спільного господарства та припинили шлюбно-сімейні відносини. Представник відповідача подав суду заяву, в якій зазначено про визнання відповідачем позовних вимог. Згідно ч.2 ст.112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що сім`я фактично розпалась та зберегти її неможливо, оскільки збереження сім`ї призведе до порушення інтересів кожного з подружжя, тому є всі наявні підстави для задоволення позову щодо розірвання шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до вимог ст.ст.141, 142 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору у розмірі 536,80 грн., сплачені позивачкою при зверненні до суду з вимогою про розірвання шлюбу, підлягають стягненню на користь позивачки з відповідача. У разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved