Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-22 00:00:00

Представник [PERSON] - адвокат Давигора С.А., яка діяла на підставі ордеру серії ЧК №027796 від 27.11.2019р., - звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за [PERSON] право власності на спадщину у вигляді квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті його рідного брата [PERSON] , який помер у [INFO]. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що [PERSON] є рідним братом померлого [PERSON] , який помер у [INFO]. За період життя [PERSON] належала на праві власності квартира за адресою: [ADDRESS] , - яка входить до складу спадщини. Після смерті брата [PERSON] у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Окрім [PERSON] із заявами про прийняття спадщини також звернулись відповідачі, але вони є спадкоємцями п`ятої черги, а відтак набувають право на спадщину за умови, що [PERSON] відмовиться від неї. Натомість нотаріус відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки за період життя [PERSON] не зареєстрував у встановленому законом порядку свого права власності на спірну квартиру. За таких обставин [PERSON] позбавлений можливості отримати документи про підтвердження набуття ним у спадщину майна після смерті брата, внаслідок чого звернувся до суду з даним позовом. Відповідачка [PERSON] заперечила проти позовних вимог та у наданому суду письмовому відзиві проти позову просила відмовити у позові в повному обсязі. В обґрунтування позиції відповідачки у відзиві зазначено, що [PERSON] є двоюрідною сестрою померлого [PERSON] і останні 15 років постійно спілкувалась з померлим та допомагала йому, оскільки він страждав рядом тяжких хронічних захворювань. [PERSON] за власний рахунок здійснила організацію та поховання померлого, а [PERSON] навіть на не з`явився на похорон померлого брата. Тож відповідачка вважає, що має право на спадкування після смерті [PERSON] .. 11.03.2020р. судом відкрито провадження у справі з визначенням порядку розгляду справи за правилами загального позовного провадження. 06.04.2020р. та 21.04.2020р. від представника відповідачки [PERSON] - адвокат Кривов`яз Я.І., на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому він просив відмовити у позові в повному обсязі, обґрунтовуючи це позицією відповідачки. 06.04.2021р. за клопотанням [PERSON] судом постановлено ухвалу, якою витребувано з Другої черкаської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , який помер у [INFO]. 19.04.2021р. на адресу суду надійшла копія спадкової справи після померлого [PERSON] /а.с. 47-68 том 2/. 22.04.2021р. на електронну адресу суду надійшла заява відповідачки [PERSON] , в якій вона зазначила, що визнає позовні вимоги та не заперечує проти їх задоволення /а.с. 79-81 том 2/. 22.04.2021 усною ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, до участі у справі в якості співвідповідача залучено Черкаську міську раду. Письмовий відзив на позовну заяву відповідачем - Черкаською міською радою до суду не подавався. 01.10.2021р. судом закрите підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду. 31.05.2022р. усною ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, до участі у справі залучено Житлово-будівельний кооператив №6 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. 07.09.2022р. до суду надійшла інформація про те, що позивач [PERSON] помер [INFO] . 12.10.2022р. судом зупинено провадження у справі до залучення до участі у справі правонаступника позивача. 25.01.2023р. судом направлено запит до приватного нотаріуса Золотоніського районного нотаріального округу Петраченка О.В. про надання інформації про коло спадкоємців після смерті [PERSON] , а також про надання копії спадкової справи, заведеної після смерті такої особи. 13.02.2023р. на адресу суду надійшла копія спадкової справи після померлого [PERSON] /т. 3 а.с. 127-168/. 03.03.2023р. судом поновлено провадження у справі та залучено до участі у справі в якості правонаступника позивача - [PERSON] , а в якості третьої особи на стороні відповідача - [PERSON] 24.04.2023р. від представника відповідачки [PERSON] - адвокат Колбасова І.Ю., яка діє на підставі ордеру серії СА №1053007 від 19.04.2023р., - на адресу суду надійшли письмові пояснення по суті позовних вимог. У поясненнях зазначено, що [PERSON] тривалий час здійснювалась опіка над померлим [PERSON] та надавалась йому уся необхідна допомога, тоді як його брат - [PERSON] - дуже рідко з ним спілкувався та не піклувався про нього, оскільки не мав на це змоги. Тож [PERSON] стверджує про наявність обставин, які свідчать про необхідність зміни черговості спадкування та віднесення її до спадкоємців другої черги нарівні з [PERSON] 26.05.2023р. від представника відповідачки [PERSON] - адвокат Колбасова І.Ю., яка діє на підставі ордеру серії СА №1053007 від 19.04.2023р., - на адресу суду надійшли більш детальні письмові пояснення по суті обставин спірних правовідносин з додатковим обґрунтуванням на підтвердження наявності тісних родинних взаємовідносин між [PERSON] та померлим [PERSON] 08.06.2023р. на адресу суду надійшла заява [PERSON] , в якій вона зазначила, що не заперечує проти задоволення судом позовних вимог на користь [PERSON] , оскільки саме їй первісний позивач [PERSON] заповідав спірну квартиру. Також у заяві викладено клопотання про розгляд справи без участі [PERSON] /т. 4 а.с. 71/. 20.06.2023р. за клопотанням представника відповідача [PERSON] судом постановлено ухвалу про повернення до стадії підготовчого судового засідання. Після проведення підготовчого судового засідання судом постановлено ухвалу від 20.06.2023р. про закриття підготовчого провадження та призначено судовий розгляд справи. 07.07.2023р. судом постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви про відвід від 22.06.2023р., що була подана представником відповідачки [PERSON] .. 22.11.2023р. судом постановлено ухвалу про відмову у задоволенні клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження, що надійшло до суду 28.09.2023р. від представника відповідачки [PERSON] . Цього ж дня судом постановлено ухвалу про відмову у задоволенні клопотання представника відповідачки про об`єднання в одне провадження даної справи зі справою №711/3852/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання спадкоємцем, зміну черговості одержання права на спадкування та визнання права власності на частину спірну квартиру в порядку спадкування. 14.12.2023р. до суду надійшла заява представника позивача, в якій з урахуванням заміни первісного позивача його правонаступником уточнено позовні вимоги та викладено їх у новій редакції, відповідно до якої заявлено вимогу про визнання за [PERSON] , [INFO] , права власності в порядку спадкування за заповітом на квартиру [ADDRESS] після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , яку той фактично прийняв, але юридично не оформив після смерті [PERSON] , померлого у [INFO]. 11.01.2024р. на адресу суду надійшли письмові заперечення представника відповідачки [PERSON] на заяву представника позивача від 14.12.2023р. У запереченнях вказується на неможливість зміни стороною позивача позовних вимог на даній стадії судового розгляду, оскільки в новій редакції позовних вимог по суті змінюється предмет та підстава позову. Також у даному документі викладене клопотання представника відповідачки про проведення розгляду справи без участі представника [PERSON] за наявними в матеріалах справи доказами. В судовому засіданні представник позивачки - адвокат Давигора А.С. підтримала уточнені позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, а тому їх неявка не перешкоджає судовому розгляду. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є рідними братами, що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження /т. 1 а.с. 8/. [PERSON] , [INFO] , є двоюрідною сестрою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується відповідними свідоцтвами, що видані органами державної реєстрації актів цивільного стану /т. 2 а.с. 58-59/. [PERSON] є племінницею [PERSON] та [PERSON] , що не заперечується сторонами. [PERSON] був зареєстрований та проживав з 10.09.1974р. по 11.12.2018р. у квартирі за адресою: [ADDRESS] (далі - спірна квартира). Окрім [PERSON] у відповідній квартирі станом на день його смерті не було зареєстровано інших осіб, що підтверджується інформацією управління з питань державної реєстрації департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради /т. 1 а.с. 148, т. 2 а.с. 52/. Рішенням виконкому Черкаської міської ради депутатів трудящих від 25.03.1964р. №217 було створено Черкаський житлово-будівельний кооператив №6 /т. 1 а.с. 13/. Згідно рішення виконкому Черкаської міської ради депутатів трудящих від 29.12.1964р. №999 затверджено акт державної комісії на прийняття в експлуатацію 60 квартирного п`ятиповерхового житлового будинку житлового кооперативу №6 по [ADDRESS] /т. 1 а.с. 14/. Згідно відомостей виконавчого комітету Черкаської міської ради головою правління ЖБК №6 є [PERSON] , який проживає у квартирі [ADDRESS] /т. 2 а.с. 183/. 24.06.1994р. головою та членами правління ЖБК №6 було складено акт, відповідно до якого засвідчено, що при передачі будинку на технічне обслуговування РЕУ-1 виявлено, що на день передачі документів відсутні ордери на квартири, оскільки будинок введений в експлуатацію у 1965 році і відповідні ордери не видавались. Також даним актом засвідчений перелік мешканців ЖБК №6, які проживають у будинку [ADDRESS] та не мають ордерів на відповідні квартири, серед яких значиться [PERSON] за квартирою [ADDRESS] /т. 1 а.с. 16-17, т. 2 а.с. 163-164/. Згідно довідки за підписом голови ЖБК №6 [PERSON] у складі житлово-будівельного кооперативу був будинок [ADDRESS] . До складу членів ЖБК №6 входив [PERSON] , який проживав та з 10.09.1974р. був прописаний у квартирі [ADDRESS] . Пайовий внесок за квартиру [ADDRESS] [PERSON] сплатив в повному обсязі /т. 1 а.с. 18, т. 2 а.с. 162/. Відповідно до листа КП «Черкаське ООБТІ» за вих. №883 від 21.12.2021р. в матеріалах інвентаризаційної справи №1627 на житловий будинок [ADDRESS] відсутні відомості про перейменування [ADDRESS] з часу присвоєння даної назви до зміни на [ADDRESS] та відомості про зміну нумерації 60-квартирного будинку по [ADDRESS] . В той же час до матеріалів інвентаризаційної справи №1627 на житловий будинок [ADDRESS] долучено посилання на рішення виконкому Черкаської міської ради депутатів трудящих №999 §7 від 29.12.1964р. «Про затвердження акту державної комісії на приймання в експлуатацію 60 квартирного п`ятиповерхового житлового будинку житлового кооперативу №6 збудованого по [ADDRESS] » /т. 2 а.с. 184-185/. За наявною у Черкаському обласному краєзнавчому музеї та Державному архіві Черкаської області інформації про історичний нарис [ADDRESS] мала наступні найменування: з 1962 року - [ADDRESS]; 1962-1969 - [ADDRESS] (у 1967 році до вулиці приєднано [ADDRESS]); 1969-1982 - [ADDRESS] /т. 2 а.с. 186-189/. Розпорядженням Черкаської обласної державної адміністрації від 18.05.2016р. №245 [ADDRESS] перейменовано на [ADDRESS] /т. 1 а.с. 15/. До теперішнього часу право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , - не зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується довідкою КП «Черкаське ООБТІ» від 22.03.2019р. №1560о. Згідно висновку про вартість спірної квартири від 25.02.2020р., складеного ПП «ТОВА», загальна ринкова вартість квартири на момент оцінки складає 250 800 грн. /т. 1 а.с. 23/. [PERSON] з 1997р. постійно проживав та зареєстрований у с. Білоусівка Драбівського району Черкаської області, про що свідчать відомості про його зареєстроване місце проживання /т. 1 а.с. 6/. Через віддаленість місця свого проживання, а також через незадовільний стан здоров`я [PERSON] надто мало спілкувався зі своїм братом [PERSON] , що не заперечується учасниками справи. За станом здоров`я [PERSON] періодично проходив медичне лікування, оскільки мав кілька хронічних захворювань/т. 1 а.с. 149-183/. З 28.02.2007р. [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , - що підтверджується відомостями про реєстрацію місця проживання /т. 1 а.с. 141/. За період життя [PERSON] та [PERSON] підтримували нормальні відносини, внаслідок чого відвідували один одного, що підтверджується актами опитування сусідів /т. 1 а.с. 198-199/. У [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть. Згідно довідки про причину смерті від 05.12.2018р. причина смерті [PERSON] не встановлена з-за гнилісних змін /т. 2 а.с. 51/. Організацію та оплату процедури поховання [PERSON] здійснила [PERSON] , що підтверджується відповідним договором-замовленням №176 та товарним чеком №176 від 06.12.2018р. на суму 4 622 грн. /т. 1 а.с. 193-194/. Після смерті [PERSON] до складу спадкового майна увійшли грошові кошти, що розміщені на банківських рахунках /т. 2 а.с. 64-66/, а також майнові права щодо спірної квартири. 05.02.2019р. [PERSON] звернулась до Другої черкаської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , внаслідок чого нотаріусом було заведено спадкову справу №53/2019. Також з заявами про прийняття спадщини звернулись [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ([INFO]) /т. 2 а.с. 48-50/. Інформація про інших осіб, які мають право на спадкування після смерті [PERSON] , в тому числі і шляхом фактичного прийняття спадщини, в матеріалах спадкової справи відсутня. Заповітів за період життя [PERSON] не складав. 30.05.2019р. нотаріусом винесено постанову про відмову у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину на майно, що залишилось після смерті її двоюрідного брата [PERSON] , який помер у [INFO]. Відмова нотаріуса обґрунтована тим, що спадщину прийняв [PERSON] , який є спадкоємцем другої черги, тоді як [PERSON] - п`ятої черги /т. 2 а.с. 67/. 15.02.2020р. нотаріусом винесено постанову про відмову у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну квартиру, що залишилась після смерті його рідного брата [PERSON] , який помер у [INFO]. Відмова нотаріуса обґрунтована відсутністю правовстановлюючих документів на спірну квартиру /т. 2 а.с. 68/. За таких обставин, первісний позивач ( [PERSON] ) вважав, що спірна квартира входить до складу спадщини його померлого брата, а тому він має право на набуття у власність такої квартири в порядку спадкування, але його право не визнається, внаслідок чого він звернувся до суду з зазначеним позовом. [INFO] помер [PERSON] . За період життя [PERSON] склав заповіт від 25.09.2020р., яким заповів належні йому грошові кошти та квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , - на користь [PERSON] [PERSON] прийняла у встановленому законом порядку спадщину після смерті [PERSON] , оскільки 25.09.2021р. надала нотаріусу відповідну заяву про прийняття спадщини. Зазначені обставини підтверджуються матеріалами спадкової справи №111/2021, заведеної приватним нотаріусом Золотоніського районного нотаріального округу Петраченком О.В. /т. 3 а.с. 128-167/. Оскільки [PERSON] заповідав свої майнові права на спірну квартиру [PERSON] , то вона була залучена до участі у справі в якості правонаступника первісного позивача. В той же час відсутність належним чином зареєстрованих майнових прав [PERSON] та [PERSON] щодо спірної квартири перешкоджає [PERSON] реалізувати право на спадкування та виконати заповідальне розпорядження [PERSON] , а тому позивачка просить застосувати спосіб захисту її прав шляхом визнання за нею права власності на спірну квартиру, як набуту в порядку спадкування. Таким чином існує спір з приводу порядку реалізації права на спадкування за законом, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та іншими нормативно-правовими актами. Надаючи оцінку доводам учасників справи та обставинам спірних правовідносин суд виходить з наступного. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1258 ЦК спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею 1262 ЦК передбачено, що у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Двоюрідні брати та сестри, а також племінники спадкодавця відносяться до п`ятої черги спадкоємців за законом. В той же час відповідно до ч. 3, 4 ст. 1266 ЦК за правом представлення такі родичі спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові або тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. За таких обставин двоюрідна сестра спадкодавця за правом представлення може відноситись до спадкоємців за законом третьої черги. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК). Частиною першою статті 1269 ЦК визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Судом встановлено, що після смерті [PERSON] у визначений законом строк заяву про прийняття спадщини подали його рідний брат [PERSON] , двоюрідна сестра [PERSON] та племінниця [PERSON] . Будь-які інші особи з заявами про прийняття спадщини не звертались. Заповітів за життя [PERSON] не складав. На момент смерті [PERSON] проживав один, а отже відсутні особи, які могли фактично прийняти спадщину після його смерті. З огляду на положення ст. 1258 ЦК, то [PERSON] має пріоритетне право перед [PERSON] та [PERSON] на спадкування після смерті [PERSON] , оскільки є спадкоємцем другої черги за законом. Доводи відповідачки [PERSON] щодо наявності підстав для зміни черговості спадкоємців та віднесення її до спадкоємців другої черги суд вважає необґрунтованими. В цьому контексті слід звернути увагу, що згідно ч. 2 ст. 1259 ЦК фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що зміна черговості спадкування є окремим способом захисту законних прав та інтересів спадкоємців за законом наступних черг. Відповідний спосіб захисту може бути застосований на підставі договору із спадкоємцями попередніх черг або за рішенням суду, яке ухвалюється на підставі позову спадкоємців наступних черг. Отже при відсутності договору між спадкоємцями зміна черговості спадкування допускається лише внаслідок пред`явлення матеріально-правових вимог спадкоємцями наступних черг до спадкоємців попередніх черг шляхом подання відповідного позову до суду. Таким чином, слід виснувати, що наявність у спадкоємців наступних черг майнового інтересу здійснення спадкування разом із спадкоємцями попередніх черг само по собі не перешкоджає спадкоємцям попередніх черг реалізувати своє право на спадкування та прийняти спадщину у встановленому законом порядку. Зміна черговості спадкування може мати місце після прийняття такої спадщини спадкоємцями попередніх черг, зокрема, шляхом перерозподілу спадщини, якщо за позовом заінтересованої особи судом буде встановлено наявність обставин, передбачених ч. 2 ст. 1259 ЦК. За таких обставин, враховуючи що в даному випадку під час судового провадження відповідачкою [PERSON] не заявлялось у передбаченому процесуальним законом порядку зустрічних позовних вимог до первісного позивача про зміну черговості одержання права на спадкування, то у суду відсутні правові підстави для обмеження права первісного позивача на реалізацію його права на спадкування. Також суд звертає увагу, що подання відповідачкою окремого позову до суду про зміну черговості одержання права на спадкування, що наразі розглядається в рамках судового провадження №711/3852/23, не перешкоджає вирішенню даної судової справи та не обмежує відповідачку у праві довести в іншому судовому провадженні наявність обставин, які можуть мати наслідком перерозподіл спадкового майна. Таким чином, на момент спливу строку для прийняття спадщини, що залишилась після смерті [PERSON] , спадкоємцем такого майна був його рідний брат [PERSON] . Згідно ст. 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що підставою для відмови у видачі первісному позивачу свідоцтва про право на спадщину на спірну квартиру стала відсутність правовстановлюючого документу про підтвердження права власності спадкодавця на таку квартиру. Надаючи оцінку підставам набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру суд виходить з наступного. Згідно з п. 1, 3 ст. 129 Конституції України та ст.ст. 12, 76-81 ЦПК України, всі учасники судового процесу рівні перед законом і судом; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами та показаннями свідків. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини і громадянина, суд оцінює докази згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», оскільки «таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів» (справа «Бочаров проти України» рішення від 17 березня 2011 року, заява № 21037/05, §45; «Федорченко та Лозенко проти України», рішення від 20 вересня 2012 року, заява № 387/03, §53). Згідно зі ст.328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 182 ЦК, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 1 січня 2013 року), державна реєстрація прав є обов`язковою, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до положень пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до Закону України «Про кооперацію» кооператив - це юридична особа, створена фізичними і/або юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської чи іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування. Метою створення житлово-будівельного кооперативу є будівництво житлового будинку та забезпечення членів кооперативу та їхніх сімей житлом у ньому. Діють кооперативи на підставі статуту, який підлягає реєстрації в місцевому виконкомі. Член кооперативу робить вступний внесок, а в подальшому оплачує ще й пайові внески в розмірі, визначеному статутом. За це він отримує в безкоштовне користування квартиру для проживання разом з родиною. При цьому сам будинок з усіма прибудовами і прибудинковою територією буде власністю кооперативу. Відповідно до ст. 19-1 Закону України «Про кооперацію» член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - розпорядження квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. В разі викупу квартири, дачі, гаража споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. За положеннями ст. 15 Закону України «Про власність» (який діяв до набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції 2003 року, та на час повної сплати пайового внеску за спірну квартиру) передбачалось, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Вказані норми дублюються у ст. 384 ЦК (в редакції від 2003 року), де зазначено, що в разі викупу квартири, член житлово-будівельного кооперативу стає власником квартири. В п. 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» вказано, що судам слід мати на увазі, що згідно зі ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд. Аналогічне роз`яснення щодо підстав набуття права власності на кооперативну квартиру міститься в п.п. 69, 71 Листа Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право). Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід виходити з роз`яснень, які дані Пленумом Верховного Суду України у прийнятих ним постановах з цих питань. Виходячи з викладеного вище, виникнення права власності на будинки, споруди та нерухоме майно не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції від 2003 року та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції від 2004 року. На підставі «Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56, «Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року № 121, «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, передбачалось оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування членам житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 вбачається, що суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства. Отже, після сплати повного пайового внеску [PERSON] правомірно одноособово набув право власності на кооперативну квартиру за адресою: [ADDRESS] . При цьому суд бере до уваги, що [PERSON] став членом ЖБК №6 та набув у користування квартиру [ADDRESS] в той час, коли житловий будинок мав адресу - [ADDRESS] . В подальшому у зв`язку з поєднанням у 1967 році [ADDRESS] та спуска Коцюбинського та перейменуванням їх у 1969 році у вулицю [ADDRESS] змінилась і нумерація будинків новоствореної вулиці. Саме тому у інформаційній базі управління з питань державної реєстрації департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради наявна інформація про зареєстроване місце проживання [PERSON] з 10.09.1974р. у спірній квартирі ( [ADDRESS] ), хоча в період часу з 1969р. по 1982р. рік [ADDRESS] . Ідентичність адрес житлових будинків в [ADDRESS] (у 1965 році) та [ADDRESS] (у 2018 році) підтверджується і матеріалами інвентаризаційної справи, що наявна у КП «Черкаське ООБТІ» стосовно будинку [ADDRESS] , де наявна інформація про введення в експлуатацію такого будинку на підставі рішення виконкому Черкаської міської ради депутатів трудящих №999 §7 від 29.12.1964р. «Про затвердження акту державної комісії на приймання в експлуатацію 60 квартирного п`ятиповерхового житлового будинку житлового кооперативу №6 збудованого по [ADDRESS] ». Таким чином, системний аналіз наявних в матеріалах судової справи доказів дає суду підстави дійти висновку, що [PERSON] , як член житлово-будівельного кооперативу №6 в м. Черкаси, набув у власність спірну квартиру на підставах, що передбачені законом. До того ж належність померлому спірної квартири на праві власності не заперечується всіма учасниками справи. Виходячи з вищеперелічених норм права, на момент набуття права власності [PERSON] на кооперативну квартиру, законодавством не була передбачена як видача свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру, так і обов`язкова державна реєстрація права власності на таку квартиру. Однак з 1995 року законодавець передбачив процедуру оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна для членів житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески, шляхом отримання свідоцтва про право власності від місцевих органів державної виконавчої влади, місцевого самоврядування та реєстрацію їх в бюро технічної інвентаризації. [PERSON] не отримував свідоцтва про право власності на спірну квартиру, а у [INFO] - помер. Як відмітив Пленуму Верховного Суду України в п. 8 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування`у разі смерті члена житлово-будівельного кооперативу, який повністю вніс пайовий внесок за квартиру, вона включається до складу спадкового майна. Оскільки [PERSON] набув свого часу на законних підставах право власності на спірну квартиру, то остання входить до складу спадкового майна. Померлий не оформив своє право власності на нерухоме майно і не отримав правовстановлюючі документи, а відтак його рідний брат (первісний позивач) був позбавлений можливості реалізувати свої спадкові права. [PERSON] спадщину прийняв та від неї не відмовлявся. Згідно ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 16 ЦК передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи, до яких, зокрема, законодавцем віднесено визнання права. Право на обрання способу захисту своїх прав та законних інтересів (нотаріальний чи судовий) належить виключно особі і не може бути обмежене з формальних міркувань. Згідно ст. 392 ЦК власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається сторона позивача як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а стороною відповідача не надано суду жодних доказів, які спростовують доводи позивача, суд доходить висновку, що первісні позовні вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом на спірну квартиру є правомірними та обґрунтованими. Разом з тим, суд бере до уваги, що [PERSON] помер [INFO] , а відтак ухвалення судом рішення про визнання за ним права власності на спірну квартиру суперечитиме положенням закону, оскільки визнання за померлими права власності не узгоджується із положеннями статей 4, 46, 47 ЦПК України, а такі особи не мають цивільної процесуальної правосуб`єктності на час вирішення спору і не можуть бути суб`єктами права власності. В цьому контексті слід звернути увагу, що згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022р. у справі №806/5244/15 було роз`яснено, що: «Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника. Тобто це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають враховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.» Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (п.63). Ефективність способу захисту досягається, зокрема, у тому разі, коли застосування конкретного способу захисту відповідає принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (п. 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (п. 82)). За обставинами даної справи первісний позивач [PERSON] внаслідок його смерті був замінений правонаступником - [PERSON] , тобто особою, якій [PERSON] заповів свої майнові права на спірну квартиру. [PERSON] прийняла у встановленому законом порядку спадщину після смерті [PERSON] , а відтак має право на набуття у власність майнових прав, які належали померлому на час його смерті. Беручи до уваги положення ч. 5 ст. 1268 ЦК, то до складу спадщини після смерті [PERSON] входять і майнові права на спірну квартиру, оскільки такі права були успадковані ним після смерті його брата [PERSON] і належать йому з дня смерті [PERSON] , але апріорі не могли бути оформлені належним чином до закінчення судового провадження у даній справі. Зазначені обставини обумовили зміну первісних позовних вимог в частині заміни суб`єкта, за яким необхідно визнати право власності на спірну квартиру. При цьому вид способу захисту, фактичні та правові підстави позову не змінювались стороною позивача. Отже, враховуючи що [PERSON] прийняв спадщину після смерті свого брата [PERSON] , але не мав можливості отримати документ на підтвердження права власності на спадщину, до складу якої входить нерухоме майно, а [PERSON] успадкувала всі майнові права та обов`язки [PERSON] після його смерті стосовно спірної квартири, то за своєю сутністю та змістом змінений стороною позивача в даній справі спосіб захисту відповідає критеріям ефективності та процесуальної економії, а застосування такого способу захисту усуває спір між учасниками справи щодо порядку спадкування речових прав стосовно спірної квартири та спір щодо належності такої квартири. За таких обставин суд доходить висновку про обґрунтованість та правомірність позовних вимог, внаслідок чого позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду. Оскільки позивачем не заявлялось вимог про відшкодування відповідних судових витрат, то на підставі ст. 13 ЦПК України у суду відсутні підстави для розгляду питання про відшкодування таких витрат за рахунок відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved