Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-14 00:00:00

У липні 2023 року на адресу Шевченківського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про захист права на реабілітацію у сфері охорони здоров`я та зобов`язання вчинити дії, відповідно до якої позивач просив суд: - зобов`язати Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) створити виїзну реабілітаційну бригаду для надання послуг із реабілітації у сфері охорони здоров`я на дому; - стягнути з Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на користь позивача [PERSON] моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. Позовна заява обґрунтована тим, що позивач є інвалідом 1 групи, категорії А, лежачий хворий, не здатен до самообслуговування та надзвичайно залежний від постійного стороннього догляду, з ураженням опорно-рухового апарату, загальне захворювання відповідно до довідки до акту огляду МСЕКа за № 134952 від 08.07.11 року, а відповідно до висновку Інституту травматології та ортопедії НАМИ України у позивача мають місце наслідки компресійно-уламкового перелома тіла С5 хребця з мієлопатією спинного мозку з кістозною посттравматичною трансформацією спинного мозку на рівні С5-С6 хребців (за даними МРТ та СКТ зробленими в динаміці) з верхнім глибоким парапарезом, нижньою параплегією, провідниковими порушеннями чутливості та функції тазових органів. Виражені нейрогенні контрактури та осифікати кінцівок. Анкілози кульшових суглобів у розгинальному положенні та анкілози ліктьових суглобів у згинальному положенні. Стан після переднього корпородезу титановим трансплантатом (операція 01.11.2008). Внаслідок цього, він не здатен до самообслуговування та надзвичайно залежний від постійного стороннього догляду, також позивач зазначає, що він фізично не має можливості сісти в інвалідну коляску, не може звернутись до медичних закладів, відвідувати реабілітаційний центр, лікуватись санаторно-оздоровчих та лікувально-профілактичних закладах. Так, позивач зазначає, що 08 липня 2011 року, йому було призначено першу групу інвалідності з ураженням опорно-рухового апарату довічно, довідка МСЕК № 134952, в якій вказано, що він потребує стороннього побутового та спеціального медичного догляду, а в 2022 році, ним була пройдена медико-соціальна експертиза, під час якої, експерти комісії зробили висновок, що позивач потребує реабілітації у сфері охорони здоров`я у вигляді: кінезотерапії та ерготерапії. Крім того, зазначає, що 29 травня 2023 року, на електронну адресу відповідача ним була надіслана заява з проханням: забезпечити виїзною реабілітаційною бригадою для надання реабілітації у сфері охорони здоров`я у вигляді: кінезотерапії та ерготерапії. 16 червня 2023 року, [PERSON] отримав лист № 061-001/ Р-2274-2139/03.01 від 16.06.2023 року від відповідача де вказано, що робота мультидисциплінарної команди для надання реабілітаційних послуг вдома не передбачено. Для того щоб отримати періодичну підтримуючу реабілітаційну допомогу в довготривалому реабілітаційному періоді, він може за направленням від лікаря фізичної та реабілітаційної медицини лікуючого лікаря чи госпіталізуватися до КНП «KMKЛ № 11» (вул. Рогозівська, 6). Однак, відповідачем було проігноровано той факт, що в місті Києві відсутній спецтранспорт для перевезення лежачих хворих. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14.02.2023 року у справі № 755/18435/20 встановлено, що особі з інвалідністю (лежачому хворому) можливостей щодо включення до суспільного життя нарівні з іншими громадянами не створено, оскільки наразі для відповідної категорії осіб не створено умов та засобів для пересування/перевезення/транспортування. Таким чином, він не має жодної можливості отримати послуги з реабілітації у сфері охорони здоров`я. В позові підсумовується, що, не зважаючи на міжнародні та внутрішні зобов`язання України щодо забезпечення мобільності людей з інвалідністю, держава Україна в особі центрального органу влади та органів місцевого самоврядування не забезпечила соціальних умов, для забезпечення прав та свобод, та задоволення потреб людей з інвалідністю, які прикуті до ліжка, тому позивач вимушений звертатися до суду, для захисту прав та свобод людини з тяжкою формою інвалідності, яка прикута до ліжка. Також позивач вказує, що через бездіяльність Відповідача, йому була завдана моральна шкода, яка полягає у постійних болях у суглобах та грудному та поперековому відділі хребта, через це він постійно мучиться, не може досягнути оптимального рівня та якості життя у середовищі, це призводить до розчарування в тому, що органи місцевого самоврядування не піклуються про своїх громадян, що деякі громадяни отримують необхідну реабілітацію, а люди які прикуті до ліжка, позбавлені такого права, що приводить до розчарування та відчуття несправедливості, а тому розмір моральної шкоди позивачем оцінена в сумі 10 000,00 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24.07.2023 року було відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. 21.09.2023 року до суду надійшов відзиві відповідача на позовну заяву у якій відповідач вважає, що позов є необґрунтованим, безпідставним та не підлягає задоволенню. У відзиві вказано, що Департамент охорони здоров`я міста Києва здійснює свою діяльність відповідно до Положень про департамент охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого рішення Київської міської ради від 02.03.2023 №6015/6056, згідно з яким відповідач є структурним підрозділом виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), також у положенні визначні основні завдання Департаменту. Так, у відзиві зазначено, що Департамент охорони здоров`я міста Києва не є закладом охорони здоров`я та відповідно до Положення не організовує надання реабілітаційної допомоги закладами охорони здоров`я міста Києва, а також не є спеціально уповноваженим органом, який має надавати соціальні послуг особам з інвалідністю. У відзиві щодо вимоги про стягнення моральної шкоди зазначено, що протиправність поведінки Департаменту охорони здоров`я міста Києва виключається, оскільки ним не приймалось жодних рішень, дій чи бездіяльності, які в подальшому були визнанні незаконними та що могли б завдати шкоди позивачу, адже сама відповідь Департаменту на заяву позивач від 29.05.2023 носить лише роз`яснювальний та рекомендаційний характер. Тож, вказана відповідь не могла заподіяти позивачу фізичного чи психічного впливу, через які він поніс страждання, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з людьми, які його оточують, інших негативних наслідків морального характеру. Наявність заподіяння моральної шкоди не обґрунтована позивачем, порушені питання в позовній заяві та доводи позивача не стосуються повноважень та компенсації Департамент охорони здоров`я міста Києва. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20.10.2023 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, до суду надійшла заява у якій позивач просив провести розгляд справи за наявними матеріалами справи без своєї участі. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити. Представник відповідача в судому засіданні заперечувала проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві. Вислухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. До позовної заяви долучено довідку до акта огляду МСЕК серії 10ААА № 134952 від 28.07.2011 зі змісту якої вбачається, що [PERSON] , [INFO], встановлена довічна інвалідність першої групи з ураженням опорно-рухового апарату (а.с. 10). Відповідно до висновку Інституту травматології та ортопед Національної Академії медичної наук України» у позивача мають місце наслідки компресійно-уламкового перелома тіла С5 хребця з мієлопатією спинного мозку з кістозною посттравматичною трансформацією спинного мозку на рівні С5-С6 хребців (за даними МРТ та СКТ зробленими в динаміці) з верхнім глибоким парапарезом, нижньою параплегією, провідниковими порушеннями чутливості та функції тазових органів. Виражені нейрогенні контрактури та осифікати кінцівок. Анкілозн кульшових суглобів у розгинальному положенні та анкілози ліктьових суглобів у згинальному положенні. Стан після переднього корпородезу титановим трансплантатом (операція 01.11.2008) (а.с. 11). В обґрунтування позову позивачем вказано, що 29 травня 2023 року на електронну адресу відповідача, ним була надіслана заява з проханням: забезпечити виїзною реабілітаційною бригадою для надання реабілітації у сфері охорони здоров`я у вигляді: кінезотерапії та ерготерапії (а.с. 13-14). 16 червня 2023 року, [PERSON] отримав лист № 061-001/ Р-2274-2139/03.01 від 16.06.2023 року від відповідача, де вказано, що наразі на базі закладів охорони здоров`я комунальної власності територіальної громади міста Києва надаються медичні послуги з реабілітації за пакетами медичних послуг у межах програми медичних гарантій та відповідно до укладеного договору з Національною службою здоров`я України, а саме: - «Реабілітаційна допомога дорослим і дітям у стаціонарних умовах»; - «Реабілітаційна допомога дорослим та дітям у амбулаторних умовах». У відповіді також зазначено, що за інформацією від КНП «Консультативно-діагностичний центр Дніпровського району м. Києва» за пакетом «Реабілітаційна допомога дорослим і дітям у амбулаторних умовах» надання реабілітаційних послуг здійснюється амбулаторно. Умовою їх надання є направленням від лікаря первинної ланки, з яким укладено декларацію на медичне обслуговування, або від лікуючого лікаря. Робота мультидисциплінарної команди для надання реабілітаційних послуг вдома не передбачено. Для того щоб отримати періодичну підтримуючу реабілітаційну допомогу в довготривалому реабілітаційному періоді, він може за направленням від лікаря фізичної та реабілітаційної медицини лікуючого лікаря чи госпіталізуватися до КНП «KMKЛ № 11» (вул. Рогозівська, 6) (а.с. 15-16). Позивачем вказано, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14.02.2023 року у справі № 755/18435/20 встановлено, що особі з інвалідністю (лежачому хворому) можливостей щодо включення до суспільного життя нарівні з іншими громадянами не створено, оскільки наразі для відповідної категорії осіб не створено умов та засобів для пересування/перевезення/транспортування. Таким чином, він не має жодної можливості отримати послуги з реабілітації у сфері охорони здоров`я, до матеріалів справи долучено два аркуші вказаного рішення (а.с. 17-18). Так, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14.02.2023 року у справі № 755/18435/20 позов [PERSON] до Департаменту соціальної служби виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про зобов`язання вчинити дії, - задоволено частково. Зобов`язано Департамент соціальної служби виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) розглянути питання щодо створення служби по перевезенню лежачих хворих на безоплатній основі та стягнути з Департаменту соціальної служби виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за рахунок місцевого бюджету Київської міської ради на користь [PERSON] 10 000,00 грн. моральної шкоди. URL: https://reyestr.court.gov.ua/Review/109002034. Окрім того, відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень постановою Київського апеляційного суду від 12.09.2023 у вказаній справі №755/18435/20 апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)задоволено частково. Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 14 лютого 2023 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди змінити, виклавши, його резолютивну частину в редакції цієї постанови та стягнуто з місцевого бюджету Територіальної громади м. Києва (Київської міської ради) на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 гривень. URL: https://reyestr.court.gov.ua/Review/113568617. У зазначеній постанові вказано, що в місті Києві реалізацію державної політики, зокрема, з питань соціальної підтримки та надання соціальних послуг уразливим верствам населення, в т.ч. особам з інвалідністю, забезпечує Департамент соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Таким чином, вказані вище обставини встановленню не підлягає. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до ст. 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Згідно ст. 10 Конвенції про права осіб з інвалідністю (ратифіковано Законом № 1767-VI від 16.12.2009) передбачено, що щоб надати особам з інвалідністю можливість вести незалежний спосіб життя й усебічно брати участь у всіх аспектах життя, держави-учасниці вживають належних заходів для забезпечення особам з інвалідністю доступу нарівні з іншими до фізичного оточення, до транспорту, до інформації та зв`язку, зокрема інформаційно-комунікаційних технологій і систем, а також до інших об`єктів і послуг, відкритих або таких, що надаються населенню, як у міських, так і в сільських районах. Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21.03.1991 визначено основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантовано їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами. Відповідно до ст. 3 Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Пунктами 15, 24 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317 (в редакції, станом на дату видачі позивачу довідки) встановлено, зокрема, що комісії проводять своєчасно огляд (повторний огляд) осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, за місцем їх проживання або лікування після пред`явлення паспорта чи іншого документа, що засвідчує особу. Комісія видає особі, яку визнано інвалідом або стосовно якої встановлено факт втрати професійної працездатності, довідку та індивідуальну програму реабілітації В матеріалах справи міститься довідка до акта огляду МСЕК серії 10ААА № 134952 від 28.07.2011 зі змісту якої вбачається, що [PERSON] , [INFO], встановлена довічна інвалідність першої групи з ураженням опорно-рухового апарату (а.с. 10). Враховуючи викладене, матеріалами справи підтверджено, що позивачу встановлена довічна інвалідність першої групи з ураженням опорно-рухового апарату. Підставою звернення [PERSON] до суду з позовом у даній справі стало порушення особистих немайнових прав позивача на реабілітацію у сфері охорони здоров`я у вигляді: кінетотерапії та ерготерапії. Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» особи з інвалідністю в Україні володіють усією повнотою соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод, закріплених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист. За змістом ч. 2 ст. 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» дискримінація за ознакою інвалідності забороняється. Відповідно до ст. 38 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» особам з інвалідністю і дітям з інвалідністю надаються безоплатно або на пільгових умовах на підставі індивідуальної програми реабілітації послуги із соціально-побутового і медичного обслуговування, допоміжні засоби реабілітації (засоби для пересування, протезні вироби, сурдотехнічні засоби, мобільні телефони тощо), вироби медичного призначення (індивідуальні пристрої, протези очей, зубів, щелеп, окуляри, слухові та голосоутворювальні апарати, ендопротези, сечо- та калоприймачі тощо), а також автомобілі, крісла колісні з електроприводом - за наявності відповідного медичного висновку. Статтею 34 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» встановлено, що місцеві органи виконавчої влади зобов`язані забезпечувати особам з інвалідністю необхідні умови для вільного доступу і користування культурно-видовищними закладами і спортивними спорудами, для занять фізкультурою і спортом, а також забезпечувати надання спеціального спортивного інвентаря. Особи з інвалідністю користуються переліченими послугами безплатно або на пільгових умовах згідно з рішеннями органів місцевого самоврядування за участю громадських об`єднань осіб з інвалідністю. Частиною 6 статті 4 ст. 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування сприяють забезпеченню прав осіб з інвалідністю щодо включення до суспільного життя нарівні з іншими громадянами. Статтею 28 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» передбачено, що підприємства, організації та фізичні особи - підприємці, що здійснюють транспортне обслуговування населення, зобов`язані забезпечити спеціальне обладнання транспортних засобів, вокзалів, аеропортів та інших об`єктів, яке б дало змогу особам з інвалідністю безперешкодно користуватися їх послугами. У тих випадках, коли діючі транспортні засоби не можуть бути пристосовані для використання особами з інвалідністю, органи місцевого самоврядування створюють інші можливості для їх пересування. При проектуванні і створенні нових засобів пересування, реконструкції і будівництві аеропортів, залізничних вокзалів і автовокзалів, морських і річкових портів обов`язково передбачається можливість їх використання особами з інвалідністю. Транспорт загального користування (залізничний, морський, внутрішній водний, автомобільний, авіаційний, а також міський електротранспорт, у тому числі метрополітен) з метою врахування обмежених можливостей осіб з інвалідністю забезпечується зовнішніми звуковими інформаторами номера і кінцевих зупинок маршруту, текстовими та звуковими системами у салоні для обов`язкового оголошення зупинок. Транспортні засоби загального користування, що виготовляються в Україні або ввозяться на митну територію України, мають бути пристосовані для користування особами з інвалідністю з вадами зору, слуху та з ураженнями опорно-рухового апарату, а також передбачати можливість встановлення зовнішніх звукових інформаторів номера і кінцевих зупинок маршруту, текстових та звукових систем у салоні для оголошення зупинок. Відповідно до п.п. 9 п. б) ст. 32 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, делеговані повноваження щодо вирішення питань про надання неповнолітнім, учням, студентам, пенсіонерам та особам з інвалідністю права на безкоштовне і пільгове користування об`єктами культури, фізкультури і спорту, а також визначення порядку компенсації цим закладам вартості послуг, наданих безкоштовно або на пільгових умовах. Таким чином, в місті Києві реалізацію державної політики, зокрема, з питань соціальної підтримки та надання соціальних послуг уразливим верствам населення, в т.ч. особам з інвалідністю, забезпечує Департамент соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), що також було зазначено у постанові Київського апеляційного суду від 12.09.2023 у вказаній справі №755/18435/20 за позовом [PERSON] до Департаменту соціальної служби виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про зобов`язання вчинити дії. За змістом п.п. 6.38 п. 6 Положення про Департамент соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого рішення Київської міської ради 02 березня 2023 року N 6014/605, (ідентифікаційний код 37441694), (нова редакція)) Департамент відповідно до визначених повноважень виконує, зокрема, функції у сфері соціальної інтеграції осіб з інвалідністю: 1) сприяє розвитку реабілітаційних установ для осіб з інвалідністю та дітей з інвалідністю, подає до Київської міської ради пропозиції щодо потреби в реабілітаційних установах, а також організації надання реабілітаційних послуг шляхом залучення недержавних організацій; 2) координує діяльність реабілітаційних установ для осіб з інвалідністю та дітей з інвалідністю міста Києва; 3) організовує роботу із забезпечення осіб з інвалідністю транспортними засобами, технічними та іншими засобами реабілітації; 4) веде облік осіб з інвалідністю та дітей з інвалідністю для забезпечення їх автомобілями (в тому числі безоплатного та пільгового) відповідно до законодавства; 5) координує та контролює виплату компенсаційних виплат, передбачених законодавством; 6) аналізує та узагальнює потребу в забезпеченні осіб з інвалідністю та інших окремих категорій населення технічними та іншими засобами реабілітації, автомобілями, санаторно-курортним лікуванням, компенсаційними виплатами, передбаченими законодавством; 7) забезпечує створення безперешкодного середовища для маломобільних категорій населення в підпорядкованих Департаменту установах; 8) створює умови для адаптації та інтеграції осіб з інвалідністю у суспільство. Послуги з перевезення надаються відділенням надання транспортних послуг (далі - відділення) міського територіального центру згідно Переліку соціальних послуг, умов та порядку їх надання структурними підрозділами територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2009 № 1417 та Положення про відділення надання транспортних послуг (далі - Положення), затвердженого наказом Київського міського територіального центру соціального обслуговування від 30.12.2016 № 348. Відділення надає послуги з перевезення осіб з обмеженими фізичними можливостями спеціалізованими автомобілями до лікувально-профілактичних, санаторно-оздоровчих, реабілітаційних та навчальних закладів, протезно-ортопедичних підприємств та майстерень (у разі, якщо даний заклад знаходиться за межами м. Києва, перевезення здійснюється до залізничного або автовокзалів), на соціальні, культурно-масові та спортивні заходи за замовленнями установ та організацій соціального захисту населення, до структурних підрозділів органів виконавчої влади та місцевих органів самоврядування. Відповідно до Положення транспортні послуги надаються мешканцям м. Києва, які потребують перевезень спеціалізованими автомобілями, з числа: - осіб з інвалідністю І, ІІ груп, які досягли 18-річного віку та дітей-інвалідів старше трьох років, які не здатні до самообслуговування у зв`язку з захворюваннями опорно-рухового апарату, пересуваються на візках або милицях і згідно з медичним висновком мають ІІІ, ІV або V групу рухової активності; - хворих (з числа осіб працездатного віку на період до встановлення їм групи інвалідності, але не більше, як на чотири місці), які не здатні до самообслуговування у зв`язку з захворюваннями опорно-рухового апарату, пересуваються на візках або милицях і згідно з медичним висновком мають ІІІ, ІV або V групу рухової активності; - осіб з інвалідністю та хворих, яким проводяться процедури за життєвими показниками (гемодіаліз тощо), які не здатні до самообслуговування у зв`язку з захворюваннями опорно-рухового апарату, пересуваються на візках або милицях і згідно з медичним висновком мають ІІІ, ІV або V групу рухової активності; - осіб з інвалідністю у складі мало - мобільних груп населення (незалежно від громадянства та місця реєстрації) на час проведення загальнодержавних заходів, які не здатні до самообслуговування у зв`язку з захворюваннями опорно-рухового апарату, пересуваються на візках або милицях і згідно з медичним висновком мають ІІІ, ІV або V групу рухової активності. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України). Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ч. 1 ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Шкода, завдана фізичні особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Відповідно до частини 2 статті 48 ЦПК України, позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключено у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Зазначений висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц. Вказані правові висновки містяться також у постановах Верховного Суду: від 07 жовтня 2020 року в справі № 705/3876/18, від 19 серпня 2020 року в справі № 639/6295/16- ц, від 14 липня 2020 року в справі № 686/23977/18, від 08 липня 2020 року в справі № 612/808/18 У постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19) викладено правовий висновок, відповідно до якого належними сторонами в цивільній справі є особи, відносно яких є дані про те, що вони можуть бути суб`єктами спірних матеріальних правовідносин. За положенням ЦПК України належний позивач - особа, якій належить право вимоги; належний відповідач - особа, котра повинна відповідати за позовом. Обґрунтування належності у осіб процесуальної правосуб`єктності позивача і відповідача покладається на позивача та осіб, які порушують процес на захист прав та інтересів позивача. Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач звернувся до суду із позовом про зобов`язання вчинити діє до неналежного відповідача Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), тоді як в місті Києві реалізацію державної політики, зокрема, з питань соціальної підтримки та надання соціальних послуг уразливим верствам населення, в т.ч. особам з інвалідністю, забезпечує Департамент соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), який і є належним відповідачем у вказаній справі. Позивачем та його представником у порядку та строки, визначені ст. 51 ЦПК України, клопотання про залучення належного відповідача не заявлялись, таким чином, правові підстави для задоволення позову до відповідача Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - відсутні. Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що у позові [PERSON] до Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)про зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди, слід відмовити повністю. За правилами ст. 141 ЦПК України в разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладені на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed