Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-15 00:00:00

У грудні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила суд стягнути із [PERSON] на її користь аванс за попереднім договором від 06.06.2019 року про укладення договору купівлі-продажу квартири у розмірі 339902,00 грн, незаплановані витрати за несвоєчасно повернений аванс за попереднім договором від 06.06.2019 року про укладення договору купівлі-продажу квартири у розмірі 25000,00 грн, інфляційні збитки у розмірі 50373,48 грн, 3 % річних за користування грошовими коштами за попереднім договором від 06.06.2019 року про укладення договору купівлі-продажу квартири за період з 01.10.2019 року по 31.12.2021 року у розмірі 22964,34 грн, пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань за попереднім договором від 06.06.2019 року про укладення договору купівлі-продажу квартири за період з 01.10.2019 року по 31.12.2021 року у розмірі 131159,55 грн, моральну шкоду у розмірі 150000,00 грн та понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 06.06.2019 року між позивачем та відповідачем був підписаний попередній договір (надалі за текстом - договір 1) про укладання договору купівлі-продажу квартири, за яким, згідно п. 1 у строк до 30.09.2019 року відповідач зобов`язався передати позивачу у строк у власність позивача з укладанням договору купівлі-продажу квартири (далі - основний договір), а Позивач зобов`язується прийняти та оплатити квартиру [ADDRESS] , збудованому на земельній ділянці площею 0,1009 га, кадастровий номер якої 3222486200:03:006:0021, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Цей договір був складений та підписаний на нотаріальному бланку ННН 153063 та посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Квінікідзе О.Б. та зареєстрований в реєстрі за № 1129. Згідно п. 3 абз.1 договору 1 продавець (відповідач) зобов`язується збудувати на земельній ділянці площею 0,1009 га, кадастровий номер якої 3222486200:03:006:0021, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] багатоквартирний житловий будинок до 30.09.2019 року. Згідно п. 3 абз. 4 договору 1 ціна продажу становить 340002 грн. 00 коп. Згідно п. 4 договору 1 на підтвердження намірів сторін позивач передав, а відповідач прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 339902 грн. 00 коп. Згідно п. 5 договору 1 у випадку відмови, ухилення продавця (відповідача) від продажу квартири в строк, передбачений цим договором, продавець (відповідач) повинен повернути покупцю (позивачу) одержану від нього суму авансу у розмірі 339902 грн. 00 коп. протягом одного місяця. У вересні 2019 року позивач приїхав до офісу продажу із заявою, в якій просив відповідача, як того передбачає закон, повідомити його письмово про дату та час підписання Основного договору а також вказати адресу нотаріуса, де буде посвідчений такий договір. Натомість відповідача там не застав, менеджер відмовилась прийняти заяву та надати письмову відповідь. На питання: «Де можна знайти відповідача?» - менеджер не відповіла, нового номеру телефону відповідна не надала. Натомість завірила, що строком дії договорів 1, 2 не є дата, вказана в п. 1, а попередній договір втрачає чинність тільки з моменту підписання основного договору, коли би він не був підписаний. На момент подання позову Основний договір між сторонами укладений не був, будинок не добудований, як слідство, не введений в експлуатацію. Тобто укладення основного договору унеможливлювалося у зв`язку з невиконанням відповідачем обов`язку, визначеного п. 3 попереднього договору, щодо обов`язку збудувати на земельній ділянці, кадастровий номер якої 3222486200:03:006:0021, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] житловий будинок, що є необхідною умовою для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу зазначеної квартири. Викладене свідчить про те, що Відповідачем не вчинено всіх необхідних та передбачених попереднім договором дій, які свідчили про її намір та готовність укласти основний договір у встановлений попереднім договором строк. Так як на момент подання цього позову відповідач не повернув позивачу отримані за попередніми договорами аванси, то, починаючи з 01.09.2019 року безпідставно користується грошовими коштами, сплаченими за договором 1 в розмірі 339902 грн. 00 коп. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.12.2021 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 05.12.2022 року до суду подано заяву про збільшення розміру позовних вимог. Згідно даної заяви позивач просив суд стягнути аванс за попереднім договором від 06.06.2019 року про укладення договору купівлі-продажу квартири у розмірі 339902,00 грн, інфляційні збитки у розмірі 134836,53 грн, 3 % річних за користування грошовими коштами за попереднім договором від 06.06.2019 року про укладення договору купівлі-продажу квартири за період з 01.10.2019 року по 01.11.2022 року у розмірі 32351,22 грн, пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань за попереднім договором від 06.06.2019 року про укладення договору купівлі-продажу квартири за період з 01.10.2019 року по 01.11.2022 року у розмірі 131159,55 грн, моральну шкоду у розмірі 150000,00 грн та понесені судові витрати. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.02.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 02.08.2023 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Козирем С.В. подано письмові пояснення до позовної заяви про стягнення коштів, в яких останній зазначив, що сторона відповідача визнає позовні вимоги частково, а саме в частині стягнення заборгованості за Попереднім договором від 06.06.2019 року про укладення договору купівлі-продажу квартири у розмірі 339902,00 грн. В частині решти позовних вимог просив відмовити на тій підставі, що відповідач не відмовляється та не ухиляється від укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Вказував, що укласти основний договір у визначений попереднім договором термін відповідач не мов змоги у зв`язку з не закінченням будівництва багатоквартирного житлового будинку. Зауважував, що на дату подання позову позивачем не подано доказів наявності заборони на продаж майна продавцем (відповідачем), а також доказів визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою або визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію. Тому на переконання відповідача, жодна з подій визначених п. 5 попереднього договору не настала. Крім того, представник відповідача вказував, що строк (термін) та порядок повернення грошових коштів по закінченню строку дії попереднього договору сторонами визначено не було. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди відзначав, що ці вимоги сторона відповідача не визнає та заперечує проти них за їх безпідставністю, суперечливістю та незаконністю. 06.06.2023 року представник позивача [PERSON] в судовому засіданні виступила із вступним словом у справі. Просила суд позовні вимоги задовольнити. 06.06.2023 року представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні виступив із вступним словом. Позовні вимоги просив задовольнити частково, в частині стягнення 339902,00 авансу за попереднім договором від 06.06.2019 року про укладення договору купівлі-продажу квартири. У судовому засіданні було оголошено перерву до 02.08.2023 року на 13 год 45 хв. 02.08.2023 року представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилася. 02.08.2023 року представник відповідача [PERSON] з`явився в судове засідання, не заперечував щодо розгляду справи у відсутності сторони позивача. 02.08.2023 року суд протокольною ухвалою ухвалив відкласти розгляд справи на 14.09.2023 року на 12 год 00 хв. 13.09.2023 року [PERSON] через канцелярію суду зареєстровано клопотання про залучення його до справи у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - [PERSON] . 14.09.2023 року представником позивача [PERSON] через канцелярію суду зареєстровано заяву, в якій вона просила суд здійснювати розгляд справи у її відсутності. 14.09.2023 року представник відповідача [PERSON] через канцелярію суду зареєстрував клопотання про відкладення судового засідання. 14.09.2023 року, 24.10.2023 року та 27.11.2023 року сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомленні належним чином. У судове засідання 27.11.2023 учасники справи не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі. Представник позивача подала до суду заяву про проведення розгляду справи у відсутності позивача та представника. Позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. 16.01.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено у задоволенні заяви [PERSON] про його залучення, як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за попереднім договором купівлі-продажу - відмовлено. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що також встановлено статтею 12 цього Кодексу. Згідно частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Судом встановлено, що 06.06.2019 року між позивачем та відповідачем був підписаний попередній договір про укладання договору купівлі-продажу квартири, за яким, згідно п. 1 у строк до 30.09.2019 року відповідач зобов`язався передати позивачу у строк у власність позивача з укладанням договору купівлі-продажу квартири, а позивач зобов`язується прийняти та оплатити квартиру [ADDRESS] , збудованому на земельній ділянці площею 0,1009 га, кадастровий номер якої 3222486200:03:006:0021, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Договір був складений та підписаний на нотаріальному бланку ННН 153063 та посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Квінікідзе О.Б. та зареєстрований в реєстрі за № 1129. Згідно п. 3 абз. 1 договору 1 продавець (відповідач) зобов`язується збудувати на земельній ділянці площею 0,1009 га, кадастровий номер якої 3222486200:03:006:0021, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] багатоквартирний житловий будинок до 30.09.2019 року. Згідно п. 3 абз. 4 договору 1 ціна продажу становить 340002 грн. 00 коп. Згідно п. 4 договору 1 на підтвердження намірів сторін позивач передав, а відповідач прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 339902 грн. 00 коп. Згідно п. 5 договору 1 у випадку відмови, ухилення продавця (відповідача) від продажу квартири в строк, передбачений цим договором, продавець (відповідач) повинен повернути покупцю (позивачу) одержану від нього суму авансу у розмірі 339902 грн. 00 коп. протягом одного місяця. Відповідно до п. 6 Попереднього договору сторони домовилися, що на день укладення Основного договору квартира не повинна бути заставлена, не перебувати у податковій заставі, у спорі та під забороною (арештом), щодо предмету договору має бути відсутня будь-яка заборгованість з оплати податків, комунальних послуг. Відповідно до п. 7 Попереднього договору проект цього договору, складений нотаріусом з урахуванням умов, які є обов`язковими для такого роду договорів, а також умов, визначених та узгоджених сторонами, прочитаний ними та схвалений. Відповідно до п. 8 Попереднього договору всі спори, пов`язані з цим договором або що з нього випливають, вирішуються сторонами в порядку, передбаченому чинним законодавством. Відповідно до п. 11 Попереднього договору цей договір вважається укладеним з моменту підписання сторонами і набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення. Відповідно до п. 12 Попереднього договору цей договір діє до моменту укладення Основного договору. Відповідно до п. 13 Попереднього договору зміни та доповнення до цього договору, а також його розірвання оформляється у вигляді окремого нотаріально посвідченого договору. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена - у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно до ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. Згідно вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Враховуючи що відповідачем [PERSON] не було виконано умови попереднього договору, в зв`язку з чим було порушено права позивача [PERSON] , остання має право на стягнення з відповідача сплаченої суми авансу. Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми авансу, сплаченої позивачем за попереднім договором купівлі-продажу квартири у повному обсязі - 339902 грн. 00 коп. Що стосується стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов?язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов?язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до ст. ст. 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів. Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд України у постанові від 22.03.2017 року у справі № 6-2311цс16 висловив правову позицію та зазначив, що за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Наявність судового рішення про стягнення боргу не позбавляє позивача права на стягнення з відповідача інфляційних втрат за користування грошовими коштами на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Аналогічні правові висновки викладені Великою палатою Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц. Враховуючи те, що правовідносини, які склалися між сторонами є грошовими та містять зобов`язальний характер, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних витрат та 3% річних за попереднім договором про укладання договору купівлі-продажу квартири з моменту прострочення зобов`язання. На підставі належним чином оцінених доказів поданих позивачем, встановивши наявність у відповідача [PERSON] перед позивачем боргу у розмірі 339902 грн. 00 коп., суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача: 3 % річних за період з 01.10.2019 року по 01.11.2022 року та інфляційного збільшення з 01.10.2019 року по 01.11.2022 року Щодо 3 % річних. Період розрахунку: з 01.10.2019 року по 31.12.2019 року - 92 дні [Проценти] = 339 902,00 грн. (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 92 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 2 570,22 грн. Період розрахунку: з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року - 366 днів [Проценти] = 339 902,00 грн. (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 366 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 10 197,06 грн. Період розрахунку: з 01.01.2021 року по 01.11.2021 року - 305 днів [Проценти] = 339 902,00 грн. (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 305 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 8 520,83 грн. Період розрахунку: з 02.11.2021 року по 31.12.2021 року - 60 днів [Проценти] = 339 902,00 грн. (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 60 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 1 676,23 грн. Період розрахунку: з 01.01.2022 року по 01.11.2022 року - 305 днів [Проценти] = 339 902,00 грн. (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 305 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 8 520,83 грн. Разом 31485,17 грн. Здійснивши перевірку розрахунку, в межах заявленого позивачем періоду, суд здійснив розрахунок та встановив, що загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, за розрахунком суду, становить меншу суму, ніж заявлена позивачем до стягнення. Зважаючи на це в частині стягнення 3 % річних підлягає задоволенню в сумі 31485,17 грн. Щодо інфляційного збільшення. У період з 01.10.2019 року по 01.11.2021 року індексація на суму 339 902,00 грн. [Сукупний індекс інфляції] = 100,70% ? 100,10% ? 99,80% ? 100,20% ? 99,70% ? 100,80% ? 100,80% ? 100,30% ? 100,20% ? 99,40% ? 99,80% ? 100,50% ? 101,00% ? 101,30% ? 100,90% ? 101,30% ? 101,00% ? 101,70% ? 100,70% ? 101,30% ? 100,20% ? 100,10% ? 99,80% ? 101,20% ? 100,90% = 114,590% (за період Жовтень 2019 - Жовтень 2021) [Інфляційні нарахування] = 339 902,00 грн. (сума боргу) ? 114,590% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 339 902,00 грн. (сума боргу) = 49 591,39 грн. У період з 02.11.2021 року по 01.11.2022 року індексація на суму 339 902,00 грн. [Сукупний індекс інфляції] = 100,80% ? 100,60% ? 101,30% ? 101,60% ? 104,50% ? 103,10% ? 102,70% ? 103,10% ? 100,70% ? 101,10% ? 101,90% ? 102,50% = 126,603% (за період Листопад 2021 - Жовтень 2022) [Інфляційні нарахування] = 339 902,00 грн. (сума боргу) ? 126,603% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 339 902,00 грн. (сума боргу) = 90 424,53 грн. Разом 140015,92 грн. Здійснивши перевірку розрахунку, в межах заявленого позивачем періоду, суд здійснив розрахунок та встановив, що загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, за розрахунком суду, становить суму більшу, ніж заявлена позивачем до стягнення. Але, зважаючи на те, що суд обмежений в праві вийти за межі позовних вимог в частині стягнення інфляційних збитків підлягає задоволенню в сумі 131159,55 грн. За змістом статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. До моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Щодо стягнення пені, суд відмовляє у задоволенні, оскільки умовами попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу квартири від 06.06.2019 року стягнення пені не передбачено. Також суд звертає увагу, оскільки позивачем виконано свої зобов`язання, а другим відповідачем не виконані в повному обсязі, тому у другого відповідача не виникло обов`язку передати позивачу майнові права на квартиру, у зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення пені. В частині відшкодування незапланованих витрат у розмірі 25000,00 грн., суд відмовляє, оскільки позивач, укладаючи попередній договір на стадії будівництва житлового будинку, а не готової квартири, вже несе певні ризики набуття у власність майна. У даному випадку, захист порушеного права здійснено шляхом стягнення сплачених коштів з урахуванням інфляційних втрат, трьох відсотків річних за порушення зобов`язання. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, в установлених частиною другою цієї статті. Згідно з п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При вирішенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди суд враховує, що позивачем не було надано доказів на підтвердження заподіяння їй душевних страждань неправомірними діями відповідача, не зазначено у чому саме вони полягали, не підтверджено їх обсяг та тривалість. По суті позивач обмежилася наведеннями лише загальними фразами, без їх конкретизації, без зазначення в чому саме полягало порушення життєвого ритму, зазначення дій. Посилання на неможливість користуванням своїм майном протягом тривалого часу суд також оцінює критично, оскільки основний договір мав бути укладений до 30.09.2019 року, а позов до суду надійшов 10.12.2021 року. Сам по собі факт не укладення основного договору не може ототожнюватись з моральними стражданнями. Тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України. У разі задоволення позовних вимог частково, судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Outcome: partial