Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-10 00:00:00

[PERSON] через свого представника адвоката Железняк Н.М. звернувся до суду із позовом до Державної казначейської служби України, Держави Україна, в особі Офісу Генерального прокурора, Національної поліції України про відшкодування шкоди. Позов обґрунтований тим, що орган досудового розслідування під час проведення досудового слідства у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань №12020100000000874 від 28.09.2020 року за ознаками складу кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 190 КК України та частиною третьою статті 365-2 КК України, своїми рішеннями, діями та бездіяльністю допустив порушення суб`єктивних прав позивача, зокрема право на справедливий суд в контексті дотримання розумних строків кримінального переслідування щодо нього і пов`язаного з цим права на приватне життя. Позов поданий на підставі статей 1174, 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Обґрунтовуючи ефективність обраного способу захисту, позивач посилається на рішення Європейського суду з прав людини від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01) та постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 року у справі № 916/1423/17, провадження №12-208гс18. З вказаних підстав позивач просить суд задовольнити позов. Провадження за позовом відкрите відповідно до ухвали судді від 08.09.2023 року, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 29.06.2023 року до суду надійшов відзив на позов від Державної казначейської служби України, в якому представник просить відмовити в задоволенні заявлених вимог на тій підставі, що Державне казначейство не є належним відповідачем у цій справі, твердження позивача щодо заподіяння шкоди є необґрунтованими через відсутність пред`явленого обвинувачення, оскільки підстави для стягнення моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, виникають тільки починаючи з часу пред`явлення обвинувачення і закінчуючи часом набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. 01.11.2023 року позивачем подано відповідь на відзив, в якому позивач наводить додаткові аргументи на підтвердження своїх позовних вимог і заперечення на аргументи Державного казначейства. 19.10.2023 року до суду надійшов відзив на позов від Офісу Генерального прокурора, представник якого просив відмовити в задоволенні заявлених вимог, зважаючи на те, що позивач не надав докази, які б підтверджували протиправні дії чи бездіяльність службової особи органу державної влади, а також докази спричинення йому моральної шкоди і наявність зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою. Крім того, представник зазначив, що Генеральний прокурор не наділений повноваженнями представляти Державу Україна у спірних правовідносинах і є неналежним відповідачем у цій справі. 03.11.2023 року позивачем надано відповідь на відзив Офісу Генерального прокурора, в якому позивач наводить додаткові аргументи на підтвердження своїх позовних вимог і заперечення на аргументи представника Офісу Генерального прокурора. 16.10.2023 року до суду надійшов відзив на позов від Національної поліції України, представник якого просив відмовити в задоволені позовних вимог, зважаючи на те, що протиправність органів досудового розслідування судом не встановлено, а тому відсутні підстави для відшкодування шкоди, оскільки кримінальне провадження триває, захист прав і інтересів учасників кримінального провадження має здійснюватися в порядку, передбаченому КПК України, а не цивільного судочинства. 27.10.2023 року до суду надійшла від позивача відповідь на відзив Національної поліції України, в якому позивачем наведені додаткові аргументи на підтвердження своїх позовних вимог і заперечення на доводи представника Національної поліції України. 03.10.2023 року від представника позивача надійшло клопотання про виклик свідків. Клопотання обґрунтовано тим, що вказані у клопотанні особи можуть підтвердити обставини проведення обшуку у позивача, фотографування слідчим на власний телефон особистих речей позивача, погіршення стану здоров`я позивача, виклик швидкої допомоги. Протокольною ухвалою суду клопотання задоволено. 26.10.2023 року від представника Офісу Генерального прокурора надійшло клопотання про залучення до розгляду справи в якості співвідповідача Київську міську прокуратуру. Клопотання обґрунтовано тим, що Київська міська прокуратура має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, а тому має бути залучена до участі у справі в якості співвідповідача. Протокольною ухвалою суд відмовив у задоволені клопотання з тих підстав, що відповідачем у справі є держава, а Офіс Генерального прокурора визначений позивачем як особа, яка в даному випадку представляє державу. Отже, сторони використали право на подання відзиву, відповіді на відзив тощо. Зі змісту поданих сторонам заяв по суті справи слідує, що сторони на своїх вимогах і запереченнях наполягають, при цьому посилаються на норми матеріального права, зокрема на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і прецедентну практику Європейського суду з прав людини. Протокольною ухвалою суду від 19.04.2023 року підготовче провадження у справі закінчене, справу призначено до розгляду по суті на 07.01.2024 року. Під час судового засідання 07.01.2024 року позивач, представник позивача, представники Офісу Генерального прокурора та Національної поліції надали пояснення, зі змісту яких вбачається, що вони наполягають на своїх вимогах, що викладені в заявах по суті справи. Також було допитано свідка [PERSON] , яка підтвердила доводи і аргументи позивача щодо погіршення стану здоров`я та надала додаткові свідчення щодо обставин обшуку, проведеного за місцем мешкання позивача 02.05.2023 року. У судовому засіданні було оголошено перерву до 11.01.2024 року. 11.01.2024 року після дослідження матеріалів справи суд видалився в нарадчу кімнату для ухвалення рішення у справі. Проте в нарадчій кімнаті були виявлені обставини, що унеможливили ухвалення рішення, зокрема через невстановлення часу порушення прав позивача, що з огляду на обґрунтування позову, має суттєве значення, а також не обговорено можливість застосування до спірних правовідносин практики Європейського суду з прав людини, на яку посилається позивач при обґрунтуванні позову. Ухвалою від 17.01.2024 року на підставі частини другої статті 244 ЦПК України суд відновив розгляд справи по суті. Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з таких підстав. Суд встановив, що 29.12.2018 року за заявою виконавчого директора ТОВ «Піллар» Ришкова О.О. зареєстроване кримінальне провадження №12018100070004960 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 365-2 КК України, за фактом зловживання повноваженнями приватним виконавцем під час проведення виконавчих дій у відкритому за заявою позивача виконавчому провадженні №57438374 з примусового виконання наказу Господарського суду Київської області №911/2179/15 від 19.07.2018 року щодо стягнення з боржника ТОВ «Піллар» боргових зобов`язань в сумі 24 076 631,04 гривень. Постановою заступника прокурора міста Києва від 10.02.2020 року подальше здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №12018100070004960 доручено слідчому управлінню Головного управління Національної поліції у м. Києві. Постановою прокурора Київської міської прокуратури від 14.01.2020 року про об`єднання матеріалів досудового розслідування до вказаного кримінального провадження приєднано кримінальні провадження №12019100010003055 від 12.04.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 365-2 КК України, щодо можливого зловживання повноваженнями приватним виконавцем під час здійснення виконавчих дій стосовно майна ТОВ «Піллар» та №12019100070000871 від 13.03.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 367 КК України, щодо можливого неналежного виконання службовими особами ПАТ «Квазар» своїх обов`язків зі збереження арештованого майна ТОВ «Піллар», а також кримінальне провадження №42019000000002430 від 19.11.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України щодо заволодіння шахрайським шляхом службовими особами ПАТ «Квазар» та приватним виконавцем майном ТОВ «Піллар». Цьому об`єднаному кримінальному провадженню було присвоєно номер 12018100070004960. Постановою прокурора Київської міської прокуратури від 01.07.2020 року матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні за ознаками, передбачених частиною четвертою статті 190 КК України виділено з матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні за №12018100070004960 від 29.12.2018 року. Новому кримінальному провадженню присвоєно номер 12018100000000874, інформація про яке внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.09.2020 року. 04.01.2021 року кримінальне провадження №12018100070004960 від 29.12.2018 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 367, частиною першою статті 365-2 КК України закрито у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування. 12.03.2021 року матеріали кримінального провадження №12018100000000874 від 28.09.2020 року передані до слідчого відділу Подільського управління поліції ГУНП у м. Києві для подальшого досудового розслідування. Ухвалою слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 06.05.2021 року строк досудового розслідування у кримінальному провадженні №12020100000000874 продовжено на 12 місяців. Описова частина зазначеної ухвали містить посилання на клопотання прокурора Подільської окружної прокуратури м. Києва, в якому зазначено, що під час досудового розслідування перевіряються обставини, внаслідок яких посадові особи ПрАТ «Квазар», зокрема голова правління [PERSON] , заступник голови правління [PERSON], ФОП [PERSON] , приватний виконавець [PERSON], заволоділи майном ТОВ «Піллар», внаслідок безпідставного арешту такого майна в рамках виконавчого провадження, умисного заниження його вартості та передачі для реалізації до ДП «Сетам» за заниженою вартістю, чим завдано шкоду ТОВ «Піллар» в особливо великих розмірах. Також з витягу з ЄРДР щодо кримінального провадження №12020100000000874 від 28.09.2020 року вбачається, що до фабули кримінального правопорушення внесені відомості про обставини, які можуть свідчити про його вчинення, зокрема вказано про шахрайське заволодіння майном ТОВ «Піллар» посадовими особами ПАТ «Квазар» [PERSON] , [PERSON] та приватним виконавцем [PERSON] в особливо великих розмірах. Згідно з постановою заступника Генерального прокурора України Мустеци І.В. від 27.01.2022 року проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань №12020100000000874 від 28.09.2020 року доручено Головному слідчому управлінню Національної поліції України. Процесуальне керівництво здійснюється прокурорами Третього відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Офісу Генерального прокурора. За поясненнями представників Національної поліції України і Офісу Генерального прокурора слідчі дії у кримінальному провадженні №12020100000000874 тривають, однак жодній особі офіційно не повідомлено про підозру. Крім того, матеріалами справи підтверджується, що 02.05.2023 року слідчим на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва від 05.04.2023 року (справа №757/13015/23-к) проведено обшук за адресою: [ADDRESS] , що належить позивачу на праві власності з метою відшукання і вилучення реєстраційних, статутних, а також фінансово-господарських документів діяльності ТОВ «Піллар». Із протоколу обшуку вбачається, що було вилучено: 1) ноутбук із зарядним пристроєм та сумкою сірого кольору SONY Model PCG-01211V з/п 275448195003171; 2) флеш-накопичувач чорного кольору Kingston Data Traveler 100 G3 16 Gb. Під час обшуку проводилась відеофіксація за допомогою відеокамери Panasonic HC-V260, інформацію про яку занесено до протоколу обшуку. Під час обшуку слідчий фотографував на власний мобільний телефон документи, які засвідчують право на майно позивача, інші його особисті документи, а також гроші, їхню кількість та колекційні купюри, що знаходились у сейфі. Зазначені речі під час обшуку не вилучались, вони не набули статусу тимчасово вилученого майна і не були арештовані в порядку передбаченому КПК України. Проте, як вважає позивач, інформація, що містилась на вказаних документах збереглась на особистому телефоні слідчого, однак цей телефон не було приєднано до протоколу в порядку, передбаченому вимогами КПК України. Оскільки фотозйомка застосовувалась до приватних документів і грошей позивача, то останній вважає, що слідчим були здійснені дії, спрямовані на втручання у його приватне життя у неналежний спосіб. За поясненнями позивача і свідка, вказані дії слідчого викликали у позивача сильні душевні хвилювання, що призвело до погіршення його фізичного стану, а саме: після протиправних дій слідчого, які мали місце до приїзду адвокатів позивача, він відчув значне погіршення здоров`я, йому була викликана швидка медична допомога, лікарями якої було надано медичну допомогу та здійснено внутрішньовенне введення препарату для стабілізації серцевої діяльності. Після вказаного випадку позивач має проблеми зі здоров`ям, які турбують його і на час звернення з позовом до суду. З приводу неправомірних, як на думку позивача, дій під час обшуку, позивачем 30.05.2023 року подано заяву про кримінальне правопорушення. 11.07.2023 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва (справа №757/27177/23-к) скаргу позивача на бездіяльність уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви - задоволено. Зобов`язано уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора виконати вимоги статті 214 КПК України за заявою [PERSON] про вчинення кримінального правопорушення від 30.05.2023 року, про що проінформувати заявника. Зі змісту позовної заяви вбачається, що свої вимоги позивач обґрунтовує надмірною тривалістю кримінального переслідування проти нього. Позивач стверджує, що саме недотримання розумних строків досудового розслідування щодо нього складає делікт, який призвів до порушення права на справедливий суд і на приватне життя, і як наслідок - до погіршення стану здоров`я та душевних страждань, викликаних невизначеністю власної долі. Проаналізувавши аргументи сторін щодо суті позовних вимог, суд приходить до висновку, що спірними, тобто такими, які поставлені на вирішення суду, є такі питання: чи здійснювалось досудове розслідування стосовно позивача? Чи була тривалість досудового розслідування надмірною? Чи призвело це до настання тих негативних наслідків, про які стверджує позивач? Чи може бути захищене право позивача в порядку цивільного судочинства? Розмір відшкодування моральної шкоди представниками відповідача не заперечувався. Вирішуючи цей спір, суд виходить з того, що відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частиною першою статті 8 Конституції України проголошено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до приписів частини першої, другої та четвертої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (надалі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідаючи на питання чи здійснювалось досудове розслідування стосовно позивача, суд зазначає, що матеріали справи не містять докази того, що позивачу було повідомлено про підозру у встановленому КПК порядку. Однак, суд, з огляду на наведені приписи статей 3, 8 Конституції України, вважає за доцільне розглядати статус позивача у кримінальному провадженні №12020100000000874 в більш широкому контексті з метою захисту його права, ґарантованого Конвенцією. Матеріалами справи підтверджується, що фабула кримінального правопорушення, яка зазначена в ЄРДР, містить інформацію про прізвище, ініціали та посаду позивача і сформульована таким чином, що сторонньому спостерігачу є зрозумілим, що саме позивач вчинив зазначене в ЄРДР кримінальне правопорушення. Крім того, в ухвалі слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 06.05.2021 року, якою продовжено строк досудового розслідування у кримінальному провадженні №12020100000000874, зазначені відомості, на підставі яких також сторонній спостерігач може зробити висновок, що саме позивач вчинив вказане там кримінальне правопорушення. Відповідно до приписів частини п`ятої статті 214 КПК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості про: 1) дату надходження заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення або виявлення з іншого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення; 2) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) потерпілого або заявника; 3) інше джерело, з якого виявлені обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення; 4) короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела; 5) попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; 6) прізвище, ім`я, по батькові та посада службової особи, яка внесла відомості до реєстру, а також слідчого, прокурора, який вніс відомості до реєстру та/або розпочав досудове розслідування; 7) інші обставини, передбачені положенням про Єдиний реєстр досудових розслідувань. У Єдиному реєстрі досудових розслідувань автоматично фіксується дата внесення інформації та присвоюється номер кримінального провадження. Отже, зазначені положення КПК України не передбачають обов`язку органу досудового розслідування під час первісної реєстрації правопорушення внесення до ЄРДР даних про особу, яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення. Проте, зазначена норма не забороняє вносити особисті дані про таких осіб. Водночас суд звертає увагу, що за змістом частини другої статті 214 КПК України досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. При цьому приписи КПК не визначають процесуальних наслідків для особи, щодо якої фактично розпочато розслідування з моменту внесення даних про неї до ЄРДР. Приписами частини шостої статті 9 КПК України передбачено, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться, в тому числі і принцип верховенства права. Відповідно до статті 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Відповідно до приписів першого речення пункту 1 статті 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Отже, за змістом наведеного припису, стаття 6 Конвенції захищає право на справедливий суд цивільного позивача та обвинуваченого (підозрюваного). З метою вирішення питання щодо застосовності до спірних правовідносин приписів пункту 1 статті 6 Конвенції суд звертається до прецедентної практики Європейського суду з прав людини. Отже у пункті 53 рішення ЄСПЛ від 17.12.2015 року у справі «Собко проти України» (заява №15102/10) зазначено, що згідно з практикою Суду особа набуває статусу підозрюваного, який обумовлює застосування гарантій статті 6 Конвенції, не тоді, коли їй цей статус надається офіційно, а тоді, коли національні органи влади мають достатні підстави підозрювати цю особу у причетності до злочину (див. рішення у справі «Брюско проти Франції» (Brusco v. France), заява № 1466/07, п. 47, від 14 жовтня 2010 року) У пункті 83 рішення від 07.10.2016 року у справі «Зосімов проти України» (заява №4332/06) ЄСПЛ з посиланням на пункти 47-50 рішення у вище зазначеній справі «Брюско проти Франції» (Brusco v. France) наголосив, що у деяких випадках, з огляду на істотні обставини, що впливають на статус заявника у провадженні, Суд вже приходив до висновку про набуття заявником статусу підозрюваного для цілей Конвенції до того, як цей статус був офіційно наданий йому відповідно до національного законодавства. Суд при вирішенні зазначеного питання також враховує правовий висновок Верховного Суду, зокрема викладений у постанові від 22.09.2021 року у справі №1527/4804/12, провадження №61-6778св21, який Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду сформулював так, що у кримінальних справах «розумний строк», зазначений у пункті 1 статті 6 Конвенції починає діяти, як тільки особа «обвинувачена»; це може статися в дату до розгляду справи в суді першої інстанції, наприклад: дату арешту, дату, коли відповідну особу було офіційно повідомлено про притягнення її до кримінальної відповідальності, або дату відкриття попереднього розслідування (справа «Девеер проти Бельгії», рішення від 27 лютого 1980 року, пункт 42). Крім того, у пункті 44 згаданого рішення у справі «Девеер проти Бельгії» зазначено, що з урахуванням важливого місця, що посідає в демократичному суспільстві право на справедливий судовий розгляд, Суд має схилятися до вибору на користь «змістовного», а не «формального» поняття «обвинувачення», в контексті статті 6 пункту 1. Суд призваний слідкувати за тим, що криється за зовнішньою стороною справи і досліджувати дійсні обставини процедури, що розглядається. Суд погоджується з аргументами позивача про ставлення до нього, як обвинуваченого, з боку органів досудового розслідування, що є на думку суду істотними обставинами, щоб визначити наявність критеріїв існування кримінального обвинувачення стосовно позивача. В даному випадку слід звернути увагу на обставини, пов`язані з об`єднанням та виділенням матеріалів досудового розслідування відповідних кримінальних проваджень, що було здійснено відповідно до постанови прокурора Київської міської прокуратури від 14.01.2020 року щодо об`єднання матеріалів досудового розслідування в одне провадження та постанови прокурора тієї ж прокуратури від 01.07.2020 року щодо виділення матеріалів досудового розслідування в інше провадження. Отже, за змістом приписів частини першої статті 217 КПК України, об`єднання матеріалів досудових розслідувань, по яких не встановлено підозрюваних, в одне провадження здійснюється, якщо є достатні підстави вважати, що кримінальні правопорушення, щодо яких здійснюються ці розслідування, вчинені однією особою (особами). Приписами частини третьої статті 217 КПК України передбачено, що у разі необхідності матеріали досудового розслідування щодо одного або кількох кримінальних правопорушень можуть бути виділені в окреме провадження, якщо одна особа підозрюється у вчиненні кількох кримінальних правопорушень або дві чи більше особи підозрюються у вчиненні одного чи більше кримінальних правопорушень. Тобто, за змістом наведених приписів КПК суд робить висновок, що об`єднання матеріалів досудового розслідування і виділення окремого кримінального провадження можливе за наявністю підозрюваного чи особи, щодо якої є достатньо підстав вважати, що кримінальні правопорушення, стосовно яких здійснюється досудове розслідування, вчиненні саме нею. Суд, дослідивши вищевказані обставини, з урахуванням зазначеної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерела права, яке застосовує суд при вирішенні цивільних справ, і зібраних доказів, дійшов висновку, що ситуація стосовно позивача набула ознак «кримінального обвинувачення» з моменту реєстрації кримінального провадження №42019000000002430 від 19.11.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України щодо заволодіння шахрайським шляхом службовими особами ПАТ «Квазар» за заявою виконавчого директора ТОВ «Піллар» Ришкова О.О. від 15.11.2019 року, а тому суд вважає цю дату початком періоду, який належить враховувати в цілях вимоги щодо «розумного строку». Оскільки за наявності ознак «кримінального обвинувачення» стосовно будь-якої особи, ця особа автоматично підпадає під захист дії статті 6 Конвенції, то суд наголошує на тому, що пункт 1 статті 6 Конвенції є застосовним для вирішення цієї справи. Вирішуючи питання щодо дотримання розумних строків щодо кримінального переслідування позивача, суд вважає за доцільне звернути увагу на наступне. Відповідно до частини першої статті 28 КПК України під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. Згідно зі статтею 113 КПК України процесуальні строки - це встановлені законом або відповідно до нього прокурором, слідчим суддею або судом проміжки часу, у межах яких учасники кримінального провадження зобов`язані (мають право) приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії. Будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 219 КПК України в редакції, діючій на момент виникнення спірних правовідносин, строк досудового розслідування з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня повідомлення особі про підозру становить: 1) дванадцять місяців - у кримінальному провадженні щодо нетяжкого злочину; 2) вісімнадцять місяців - у кримінальному провадженні щодо тяжкого або особливо тяжкого злочину. Приписами частини сьомої статті 217 КПК України встановлено, що днем початку досудового розслідування у провадженні, виділеному в окреме провадження, є день, коли було розпочато розслідування, з якого виділено окремі матеріали, а у провадженні, в якому об`єднані матеріали кількох досудових розслідувань - день початку розслідування того провадження, яке розпочалося раніше. Відповідно до частини другої статті 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене частиною першою статті 365-2 КК України, у редакції чинній на момент реєстрації провадження, є нетяжким злочином, оскільки покарання передбачене більш м`яке, ніж позбавлення волі на строк більше двох років. За таких обставин суд робить висновок, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №12018100070004960 від 29.12.2018 року мало закінчитися 30.12.2019 року зі спливом дванадцяти місяців з моменту реєстрації провадження. Однак постановою прокурора Київської міської прокуратури від 14.01.2020 року до кримінального провадження №12018100070004960 від 29.12.2018 року приєднано матеріали досудового розслідування у кримінальних провадженнях №12019100070000871 від 13.03.2019 року, №12019100010003055 від 12.04.2019 року, №42019000000002430 від 19.11.2019 року. Надалі постановою прокурора Київської міської прокуратури від 01.07.2020 року з матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні №12018100070004960 виділені матеріали досудового розслідування щодо кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, в окреме кримінальне провадження з присвоєнням номеру №12018100000000874. Відповідно до частини п`ятої статті 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене частиною четвертою статті 190 КК України, у редакції чинній на момент реєстрації провадження, є особливо тяжким злочином, оскільки передбачене нею покарання - позбавлення волі на строк більше десяти років. При цьому суд зауважує, що вказану постанову від 01.07.2020 року прокурором прийнято після спливу вісімнадцятирічного строку досудового розслідування. Суд погоджується з аргументами позивача про те, що об`єднання і виділення матеріалів досудового розслідування є процесуальною дією прокурора, яку здійснено поза строками досудового розслідування у кримінальному проваджені №12018100070004960. Суд не бере до уваги аргументи представника Офісу Генерального прокурора щодо дотримання строків досудового розслідування у кримінальному провадженні №12018100070004960 від 29.12.2018 року після приєднання матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні №42019000000002430 від 19.11.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 190 КК України, оскільки з огляду на приписи частини сьомої статті 217 КПК України початком строку досудового розслідування у провадженні, в якому об`єднані матеріали кількох досудових розслідувань є день початку розслідування того провадження, яке розпочалося раніше. Тобто датою початку досудового розслідування є 29.12.2018 року. Суд також не бере до уваги як доказ на користь аргументів представника Офісу Генерального прокурора ухвалу слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 06.05.2021 року про продовження строку досудового розслідування у кримінальному провадженні №12020100000000874, оскільки, ухвала слідчого судді не має преюдиційного значення для вирішення цивільної справи, з огляду на положення статті 82 ЦПК України, а суд в даному провадженні не має можливості оцінювати обґрунтованість і правомірність підстав щодо продовження строків досудового розслідування. Приписами абзацу сьомого пункту 1 розділу 3 Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженого наказом Генерального прокурора від 30.06.2020 року №298, передбачено, що внесення відомостей до Реєстру здійснюється з дотриманням строків, визначених КПК України та цим Положенням, а саме, зокрема, про об`єднання, виділення матеріалів досудового розслідування (стаття 217 КПК України) - протягом 24 годин з моменту прийняття процесуальних рішень. Однак, із наданого до суду витягу з ЄРДР вбачається, що відомості щодо виділеного постановою прокурора від 01.07.2020 року кримінального провадження з присвоєним номером 12018100000000874 до Реєстру були внесені лише 28.09.2020 року за номером 12020100000000874. Тобто кримінальне провадження №12020100000000874 зареєстроване також з порушенням розумних (процесуальних) строків. Проаналізувавши зазначені вище обставини, суд дійшов висновку, що об`єднання і виділення матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні №12018100070004960 від 29.12.2018 року, а також реєстрація виділеного кримінального провадження №12020100000000874 відбулися поза межами розумних строків, а відтак, суд констатує порушення пункту 1 статті 6 Конвенції стосовно порушення розумних строків розгляду справи позивача. З матеріалів також справи вбачається, що 02.05.2023 року слідчим на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва від 05.04.2023 року (справа №757/13015/23-к) проведено обшук за адресою: [ADDRESS] , що належить позивачу на праві власності з метою відшукання і вилучення реєстраційних, статутних, а також фінансово-господарських документів діяльності ТОВ «Піллар». Із протоколу обшуку вбачається, що було вилучено: 1) ноутбук із зарядним пристроєм та сумкою сірого кольору SONY Model PCG-01211V з/п 275448195003171; 2) флеш-накопичувач чорного кольору Kingston Data Traveler 100 G3 16 Gb. При цьому позивач вважає, що обшук та вилучення майна було проведено поза межами розумних строків досудового розслідування, а тому ці слідчі дії є незаконними. Надаючи оцінку вказаним обставинам, суд звертає увагу, що відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Суд враховує, що обшук здійснювався на підставі ухвали слідчого судді відповідно до норм КПК, тобто обшук здійснювався на підставі закону. Водночас в матеріалах справи відсутні докази необхідності того, що обшук у позивача мав бути проведений після спливу сорока одного місяця після початку досудового розслідування щодо нього, тобто починаючи з 19.11.2019 року. Суд вважає, що це не відповідає критеріям виправданості втручання у приватне життя, які зазначені у пункті 2 статті 8 Конвенції. Оскільки час проведення обшуку пов`язаний зі здійсненням слідчих дій у кримінальному провадженні №12020100000000874, то суд констатує також порушення пункту 1 статті 6 Конвенції стосовно порушення розумних строків розгляду справи позивача. У п. 70 рішення у справі "Меріт проти України" (заява N 66561/01) вказано, що у кримінальних справах «розумний строк», передбачений статтею 6 пункту 1 Конвенції, починається з того часу, коли особі було пред`явлено обвинувачення: це може статись як до моменту розгляду справи в суді (див. рішення у справі «Deweer v. Belgium», judgemnt, p. 22, пункт 42), так і з дня арешту, дня, коли відповідна особа була офіційно повідомлена, що проти неї висунуте обвинувачення у справі, або з дня, коли було розпочато попереднє слідство (див. рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року, Series A N 7, сс. 26-27, пункту 19; рішення у справі "Ноймайстер проти Австрії" від 27 червня 1968 року, Series A N 13, с. 45, пункт 110). Щодо закінчення «строку» у кримінальних справах, період, передбачений статтею 6 пункту 1 Конвенції, включає все провадження у справі, у тому числі процес апеляції (див. рішення у справі «Кьоніг проти Німеччини» від 28 червня 1978 року, Series A N 27, с. 33, пункт 98). З матеріалів справи вбачається, що протягом періоду з 19.11.2019 року по час звернення позивача до суду з позовом, тобто до 18.08.2023 року, позивача було допитано як свідка один раз 20.10.2021 року, при цьому допит тривав кілька днів. Також були проведені обшук та арешт вилученого майна. Тобто за сорок чотири місяці тривалості досудового розслідування було здійснено стосовно позивача і його майна три слідчі (процесуальні) дії. Доказів зворотного до суду не надано. Відповідно до частини третьої статті 28 КПК України критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є: 1) складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо; 2) поведінка учасників кримінального провадження; 3) спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень. Натомість представниками Офісу Генерального прокурора та Національної поліції України не надано до суду доказів виправданості тривалості строків досудового розслідування у кримінальному провадженні №12020100000000874, в якому позивач визначений як особа, що вчинила кримінальне правопорушення. Вирішуючи питання стосовно того, чи призвело порушення вимог пункту 1 статті 6 Конвенції стосовно розумних строків розгляду справи до тих наслідків, про які стверджує позивач, суд звертається до висновку Великої Палати, який полягає в тому, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо (п. 69. постанови ВП ВС від 03.09.2019 року у справі № 916/1423/17, провадження № 12-208гс18). Відповідно до роз`яснень, викладених в абзацах 1 та 2 пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 січня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Матеріалами справи підтверджується, що позивач тривалий час перебуває в стані невизначеності щодо своєї долі внаслідок відкритого кримінального провадження №12020100000000874, в якому він зазначений як особа, що вчинила кримінальне правопорушення. Під час надання пояснень у судовому засідання позивач підтвердив, що він відчуває кримінальне переслідування щодо нього з 2019 року. З цього часу він, як керівник ПАТ «Квазар» перебуває в стані постійного хвилювання щодо своєї долі у зв`язку з відкритими кримінальними провадженнями, пов`язаними з виконанням рішення Господарського суду Київської області у справі №911/2179/15 і майном боржника - ТОВ «Піллар». Позивач вважає, що усі дії органів досудового розслідування, зокрема щодо нього, як керівника юридичної особи, є неправомірними, проте відсутність офіційного статуту у кримінальних провадженнях, в тому числі №12020100000000874 не дають йому можливості захищати свої права. Допитана у судовому засідання як свідок [PERSON] зазначила, що останнім часом стан здоров`я позивача суттєво погіршився, особливо після обшуку, проведеного 02.05.2023 року. За поясненнями позивача під час обшуку слідчий фотографував на власний мобільний телефон документи, які засвідчують право на майно позивача, інші його особисті документи, а також гроші, їхню кількість та колекційні купюри, що знаходились у сейфі. Зазначені речі під час обшуку не вилучались, вони не набули статусу тимчасово вилученого майна і не були арештовані в порядку передбаченому КПК України. Проте, як вважає позивач, інформація, що містилась на вказаних документах збереглась на особистому телефоні слідчого, однак цей телефон не було приєднано до протоколу в порядку передбаченому вимогами КПК України. Оскільки фотозйомка застосовувалась до приватних документів і грошей позивача, то останній вважає, що слідчим були здійснені дії, спрямовані на втручання у його приватне життя у неналежний спосіб. За поясненнями позивача і свідка, вказані дії слідчого викликали у позивача сильні душевні хвилювання, що призвело до погіршення його фізичного стану, а саме: після протиправних дій слідчого, які мали місце до приїзду його адвокатів, позивач відчув значне погіршення здоров`я, йому була викликана швидка медична допомога, лікарями якої було надано медичну допомогу та здійснено внутрішньовенне введення препарату для стабілізації серцевої діяльності. Після вказаного випадку позивач має проблеми зі здоров`ям, які турбують його і на час звернення з позовом до суду. Крім того, позивач у позовній заяві стверджував, що вилучення майна під час обшуку було здійснено незаконно, а тому, за його думкою, на правовідносини відшкодування шкоди поширюються приписи Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури і суду». Надалі представник позивача пояснював незаконність вилучення майна відсутністю протоколу огляду ноутбука SONY Model PCG-01211V з/п 275448195003171 та флеш-накопичувача Kingston Data Traveler 100 G3 16 Gb, оскільки без належної фіксації комп`ютерних даних, що містилися на носії під час вилучення, виникає можливість несанкціонованого втручання в їх зміст з боку сторонніх осіб, в тому числі з метою надання інформації ознак доказу у кримінальному провадженні №12020100000000874, які можуть бути звернені проти позивача. З цього приводу суд зауважує, що не є предметом розгляду цієї справи надання оцінки доказам, отриманих органами досудового розслідування у кримінальному провадженні №12020100000000874 і оцінки слідчих дій, які були здійсненні для їх отримання. Водночас в цій справі суд має встановити чи призвели ті чи інші дії органів досудового розслідування до порушення права позивача, за захистом якого він звернувся до суду. В контексті оцінки правомірності вилучення майна під час обшуку суд звертається до приписів Протоколу 1 до Конвенції, абзац перший статті 1 якого наголошує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Отже, наведений припис свідчить про те, що однією з умов виправданості втручання у право власності є умова, що передбачена законом. Відповідно до частини першої статті 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей, документів та комп`ютерних даних. Приписами абзацу другого частини другої цієї статті передбачено, що огляд комп`ютерних даних проводиться слідчим, прокурором шляхом відображення у протоколі огляду інформації, яку вони містять, у формі, придатній для сприйняття їх змісту (за допомогою електронних засобів, фотозйомки, відеозапису, зйомки та/або відеозапису екрана тощо або у паперовій формі). За змістом частини третьої цієї статті для участі в огляді може бути запрошений потерпілий, підозрюваний, захисник, законний представник та інші учасники кримінального провадження. З метою одержання допомоги з питань, що потребують спеціальних знань, слідчий, прокурор для участі в огляді може запросити спеціалістів. Проте, матеріали справи не містять доказів дотримання органами досудового розслідування вищезазначених вимог КПК. За таких обставин суд вважає, що вимогу законності під час вилучення майна не дотримано. При цьому суд погоджується з аргументами позивача про незаконність вилучення у нього майна. Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши у судовому засіданні пояснення позивача, показання свідка, пояснення представників позивача, Офісу Генерального прокурора та Національної поліції України, суд дійшов висновку, що вищеназвані обставини, що пов`язані з недотриманням розумних строків проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №12020100000000874, тривалою невизначеністю щодо своєї подальшої долі, свавільним (без виправданої необхідності) втручанням в приватне життя шляхом проведення обшуку в помешканні позивача після спливу сорока одного місяця з початку досудового розслідування, вилученням особистого майна позивача з порушенням вимог законності, свавільним (з незрозумілих причин) збиранням посадовими особами органів досудового слідства особистої інформації щодо позивача і його майна, а також очікуванням можливого вжиття запобіжних заходів, в тому числі пов`язаних з обмеженням свободи, підрив репутації, як голови правління юридичної особи, призвели до негативних наслідків морального характеру і завдали позивачеві моральних втрат. Вирішуючи питання щодо ефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права в порядку цивільного судочинства, суд звертається до статті 13 Конвенції, яка наголошує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Суд при цьому також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 22.09.2021 року у справі №1527/4804/12, провадження №61-6778св21, в якій зазначено, що метою статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб правового захисту) є надання засобу, за допомогою якого особи могли б отримати на національному рівні відшкодування шкоди, завданої порушенням їхніх конвенційних прав, перш ніж задіяти міжнародний механізм подання скарги до ЄСПЛ (справа «Кудла проти Польщі» (Case of Kudіa v. Poland) рішення від 26 жовтня 2000 року, заява 30210/96, пункт 152). У справі «Класс проти Німеччини» (Case of Klass and others v. Germany) ЄСПЛ зауважив, що, згідно зі статтею 13 Конвенції, у випадку, коли особа вважає свої права та інтереси порушеними внаслідок прийняття заходів, які, як вона стверджує, суперечать Конвенції, ця особа повинна мати засіб правового захисту в національному органі як для прийняття рішення за її скаргою, так і, якщо необхідно, для отримання відшкодування. Таким чином, статтю 13 Конвенції необхідно тлумачити як положення, що гарантує «ефективний засіб правового захисту в національному органі» кожному, хто заявляє про факт порушення його прав і свобод, гарантованих Конвенцією (рішення від 6 вересня 1978 року, заява № 5029/71, пункт 64). У той же час засіб правового захисту, гарантований статтею 13 Конвенції, має бути «ефективним» як з точки зору закону, так і на практиці в тому сенсі, що він дозволяє або запобігти оскаржуваному порушенню чи його продовженню, або забезпечує належне відшкодування шкоди, завданої будь-яким порушенням, яке вже мало місце (справа «Лашманкін та інші проти Росії» (Lashmankin and Others v. Russia), рішення від 07 лютого 2017 року, заява № 57818/09, пункт 344). Переглянувши питання про співвідношення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо тривалості цивільного або кримінального провадження (розумного строку), що є спеціальною правовою нормою, та статті 13 Конвенції про право на ефективний засіб правового захисту ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі», суд констатував існування «істотної небезпеки» для принципу верховенства права в рамках національних правових систем, коли «під час здійснення правосуддя трапляються надмірні затримки», «для оскарження яких сторони не мають національних засобів правового захисту». У зв`язку з цим ЄСПЛ підкреслив, що тлумачення статті 13 Конвенції полягає в тому, що це положення гарантує ефективний засіб правового захисту в національному органі влади щодо ймовірного порушення вимоги, передбаченої пунктом 1 статті 6 Конвенції, про розгляд справи протягом розумного строку. В іншому випадку, «приватні особи змушені будуть систематично звертатися до Суду в Страсбурзі зі скаргами, які в інакшому разі, і на думку Суду більш доречно, були б спочатку розглянуті в рамках національної правової системи. У перспективі це може послабити ефективне функціонування системи захисту прав людини, створеної Конвенцією, - як на національному, так й на міжнародному рівнях» (справа «Кудла проти Польщі» пункт 155). Отже, враховуючи зазначену правову позицію Верховного Суду щодо застосування статті 13 Конвенції в контексті порушення вимог, передбачених пунктом 1 статті 6 Конвенції, суд при вирішенні цієї справи нагадує, що приписами статті 56 Конституції України передбачено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди є способами захисту цивільних прав і інтересів (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України) Відповідно до частини шостої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Загальні підстави відшкодування шкоди, завданої органом державної влади та посадовою або службовою особою органу державної влади, передбачені статтями 1173, 1174 ЦК України. Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до статті 1174 цього ж Кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Підстави для відповідальності за відшкодування моральної шкоди передбачені приписами статті 1167 ЦК України. Зокрема, частиною другою цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Спеціальний закон, який регламентує порядок відшкодування в тому числі моральної шкоди завданої органами досудового розслідування є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» Статтею 1 названого Закону наголошено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, в тому числі незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян (пункт 1 статті 1 Закону). Приписами частини другої статті 1 Закону передбачено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Положеннями пункту 1-1 статті 2 Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках , зокрема, встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; Статтею 3 Закону встановлено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Суд під час розгляду цієї справи встановив обставини, пов`язані з незаконністю проведення обшуку та вилученням майна, оскільки ці процесуальні дії було здійснено з порушенням права власності і права на приватне життя позивача, які захищаються як нормами КПК, так і нормами Конвенції. Відшкодування моральної шкоди у випадках незаконності обшуку і виїмки (вилучення майна), якщо це встановлено в рішенні суду, прямо передбачено названим Законом. Водночас суд встановив порушення права позивача на справедливий розгляд справи в контексті недотримання органами досудового розслідування розумних строків. Проте, такий випадок прямо не вказаний в наведеному Законі, як підстава для здійснення відшкодування. Положення Цивільного кодексу України також не передбачають спеціальних норм для відшкодування моральної шкоди, якщо така шкода завдана органами досудового розслідування у випадках інших, ніж встановлених пунктом 2 частини другої статті 1067 ЦК України. Вирішуючи це питання, суд бере до уваги правову позицію Верховного Суду у справі №1527/4804/12, що наведена в цьому рішенні, прецедентну практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Бондаренко та інші проти України» (рішення від 20.07.2023 року, заява №42664/21 та 10 інших заяв згідно з переліком), в якому констатовано відсутність в національному законодавстві ефективного захисту проти порушень пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції. Відповідно до частини дев`ятої статті 10 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Отже, враховуючи наведені приписи ЦПК, суд за аналогією закону до відносин, що склалися з приводу відшкодування моральної шкоди завданої позивачу органами досудового розслідування через недотримання розумних строків досудового розслідування застосовує норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Суд відхиляє аргументи представників Офісу Генерального прокурора та Національної поліції України стосовно того, що захист прав позивача у кримінальному провадженні №12020100000000874 має здійснюватися в рамках положень КПК України шляхом звернення з відповідною скаргою до слідчого судді, оскільки такий спосіб захисту не є ефективним з огляду на вище викладене обґрунтування. Суд також відхиляє аргументи представників Офісу Генерального прокурора та Національної поліції України стосовно того, що через реєстрацію кримінального провадження №42023000000001225 від 26.07.2023року стосовно втручання в його приватне життя з боку слідчого під час проведення обшуку, позивач отримав справедливу сатисфакцію і таким чином захистив своє право, оскільки такі обставини не є предметом розгляду цієї справи. Суд також відхиляє аргументи Державної казначейської служби України про те, що казначейство не є належним відповідачем у цій справі, оскільки не є учасником спірних правовідносин і не має фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. В цьому контексті суд звертається до правової позиції Верховного Суду у справі №1527/4804/12, викладеної в постанові від 22.09.2021 року, яка полягає в наступному. Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. У постановах від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28) Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з такого. Судом встановлено, щодо досудове розслідування відносно позивача фактично розпочалося з моменту реєстрації кримінального провадження №42019000000002430 від 19.11.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, щодо заволодіння шахрайським шляхом службовими особами ПАТ «Квазар» майном ТОВ «Піллар». Проте про наявність цього провадження позивачу не було відомо, а тому суд вважає, що наявність зареєстрованого провадження №42019000000002430 в період з 19.11.2019 року до 01.07.2020 року не вплинуло на моральний стан позивача і не завдало йому моральної шкоди. Позивач звернувся до суду з позовом, в якому він зазначає, що кримінальне переслідування щодо нього розпочалося з моменту внесення його особистих даних до ЄРДР, з якого випливає, що він вчинив кримінальне правопорушення, що зазначено в реєстрі. Дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд бере до уваги аргументи позивача, що кримінальне переслідування відносно нього почалось саме з дати 28.09.2020 року, а тому суд вважає цю дату початком періоду, який належить враховувати в цілях вимоги щодо «розумного строку». Відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Виходячи з наведених вимог законодавства щодо визначення розміру моральної шкоди, суд погоджується з аргументами позивача і вважає, що справедливим є розмір, визначений із розрахунку мінімальної заробітної плати за 33 місяці і 3 дні, починаючи з 28.09.2020 року (дата внесення відомостей до ЄРДР) по червень 2023 року включно. Станом на дату подачі позову розмір мінімальної заробітної плати становить 6700 гривень на місяць. Тобто, розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з держави Україна становить 33 місяці та 3 дні*6700 грн = 221 770,00 гривень. Отже, суд визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування під слідством та судом, а саме станом на 2023 рік. Відтак цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом (аналогічна позиція викладена у п. 89 постанови ВП ВС від 15.12.2020 року у справі №752/17832/14-ц). Матеріальна шкода полягає у незаконному вилученні ноутбуку SONY Model PCG-01211V з/п 275448195003171 із зарядним пристроєм та сумкою сірого кольору, а також флеш-накопичувачу чорного кольору Kingston Data Traveler 100 G3 16 Gb. Відповідно до частини першої статті 1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Суду надані докази ринкової вартості речей, аналогічних за характеристиками тих, що були вилучені. Отже суд приймає докази позивача і вважає, що справедливим відшкодування матеріальної шкоди має бути відшкодування йому завданих збитків у повному обсязі у розмірі 14 823,00 грн. Суд дослідив матеріали справи, вислухав аргументи сторін та їх представників, яким надана відповідна правова оцінка. З огляду на вищевказане, суд дійшов висновку, що фактичні і правові підстави позову знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, а отже позов підлягає задоволенню, оскільки через неправомірні дії та рішення органів досудового розслідування позивачу спричинено матеріальну і моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню за рахунок держави. При цьому суд наголошує, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року (заява №4909/04), відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Враховуючи, що позов задоволено із зазначених судом підстав, суд вважає недоцільним надавати детальну відповідь на інші аргументи сторін. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд зазначає, що згідно з пунктом 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений статті 141 ЦПК України, у відповідності до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено повністю, оплата судового збору оплаченого позивачем в сумі 2 365,93 гривень покладається на відповідачів. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з частинами четвертою - шостою статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами частини третьої статті 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно зі статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09 червня 2020 року у справі №466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування представником позивача подано: копію Договору про надання правової допомоги № 010623 від 19.06.2023 року, укладеного з адвокатом Железняк Н.М.; копію Додаткової угоди № 1 від 11.08.2023 року до Договору №010623; копію Акту № 01 прийому-передачі наданих послуг згідно Договору №010623; копію Детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Железняк Н.М. згідно Договору № 010623; копію Рахунку № 27/10 від 27.10.2023 року; копію Деталізації рахунку № 27/10 від 27.10.2023 року; а також копії квитанцій на підтвердження оплати такої допомоги на вищевказану суму. Відтак, суд вважає за необхідне стягнути з Держави Україна на користь [PERSON] 20 000,00 грн. - витрат на оплату правової допомоги. На думку суду, витрати на вказану суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру. На підставі статей 1174, 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,

Outcome: approved