Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Київської міської ради, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорна Леся Валеріївна про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем та визнання права власності на спадкове майно. У своїй позовній заяві просила суд: - встановити факт постійного проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] , на час відкриття спадщини. - визнати за [PERSON] (паспорт громадянки України [NUMBER] , виданий Ворошиловським РВ УМВС України в місті Донецьку, реєстраційний номер облікової картки платника податку [NUMBER] ) право власності в порядку спадкування за законом після [PERSON] , який помер [INFO] , на квартиру за адресою [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивує тим, що Позивачка одружилася з [PERSON] [INFO] . За час перебування у шлюбі [PERSON] було набуто у власність квартиру, розташовану за адресою [ADDRESS] . 01 лютого 2021 року на території штату Флорида, Сполучені Штати Америки, загинув чоловік позивачки, громадянин Грецької Республіки [PERSON] . На час відкриття спадщини позивачка постійно проживала разом із Спадкодавцем. Позивачка звернулася до нотаріуса Київського міського нотаріального округу, Чорної Лесі Валеріївни , для оформлення права власності на 1/2 Квартири як спадкоємець першої черги спадкування (дружина, що пережила Спадкодавця). Нотаріус відмовив в оформленні спадщини, мотивуючи це відсутністю доказів про постійне проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини за однією адресою. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 травня 2023 року відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 15 вересня 2023 року на адресу суду надійшов відзив від Київської міської ради, зі змісту якого вбачається, що представник відповідача поклався на розсуд суду. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2023 року було закрито підготовче провадження у справі. 18 жовтня 2023 року на адресу суду надійшло клопотання від представника позивача про долучення письмового доказу. 04 листопада 2023 року на адресу суду надійшли пояснення щодо позову та відзиву від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорної Л.В. зі змісту яких вбачається, що остання просить суд задовольнити позов. Позивачка у судове засідання не з`явилася, однак через канцелярію суду подала клопотання про розгляд справи за його відсутності, просив позов задовольнити. Відповідач у в судове засідання участь своїх представників не забезпечили, просили розглядати справи за їх відсутності. Третя особа у судове засідання участь своїх представників не забезпечили, судом враховано, що на адресу суду надходила заява про розгляд справи за їх відсутності. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчого судового засідання. Спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України, 2003 року, законами України «Про нотаріат», «Про міжнародне приватне право», іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права, крім того, у судовій практиці застосовується постанова Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» та іншими нормативно-правовими актами. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) одружилася з [PERSON] 20 червня 1987 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] . За час перебування сторін у шлюбі, [PERSON] було набуто у власність квартиру, розташовану за адресою [ADDRESS] (далі - «Квартира») на підставі договору купівлі-продажу, 260, 15.02.2011, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юрченко В.В. Право власності Спадкодавця підтверджується свідоцтвом про право власності від 12.08.2015 № 42175083, витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.08.2015 № 42175271 01 лютого 2021 року на території штату Флорида, Сполучені Штати Америки, загинув чоловік позивачки, громадянин Грецької Республіки [PERSON] («Спадкодавець»), що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Бюро реєстрації актів цивільного стану (англ. Bureau of Vital Statistics) штату Флорида. В залежності від перекладу оригінальних документів, ім`я Спадкодавця може мати запис « [PERSON] », що є ідентичним запису «[PERSON]» відповідно до Експертного висновку Українського бюро лінгвістичних експертиз Національної академії наук України від 09.11.2022 № 056/147-2. На час смерті [PERSON] був громадянином Греції. На час відкриття спадщини позивачка постійно проживала разом із Спадкодавцем, що підтверджується, зокрема, такими документами: 1) Свідоцтво про смерть, де зазначено відомості про склад сім`ї, та адресу як Спадкодавця, так і позивачки (в якості заявника); 2) Письмове підтвердження Анни Г. Псіхогіу від 05.10.2022, адвоката сім`ї [PERSON] у Греції; 3) Письмове підтвердження сусіда [PERSON], п.[PERSON], від 10 жовтня, засвідчене нотаріусом округу Марін, Каліфорнія, Іриною Шуріновою; 4) Письмове підтвердження Майкла Дж. Шіннера, адвоката штату Каліфорнія, США, від 04 жовтня 2022 року, засвідчене нотаріусом округу Сан-Франциско, Каліфорнія, Крістофером С. Карін. Позивачка звернулася до нотаріуса Київського міського нотаріального округу, Чорної Лесі Валеріївни , для оформлення права власності на 1/2 Квартири як спадкоємець першої черги спадкування (дружина, що пережила Спадкодавця). Нотаріус відмовив в оформленні спадщини, мотивуючи це відсутністю доказів про постійне проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини за однією адресою. Нотаріусом було видано відповідну постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 08.09.2022 № 44/02-31. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Закону України «Про міжнародне приватне право» спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України. Суд зауважує, що в основі спадкування за законом знаходиться принципі черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Стаття 1218 ЦК України визначає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах (ст.1226 ЦКУ). Відповідно до ч. 2 ст. 1223, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Згідно зі ст.1258, 1261 ЦКУ спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Порядок здійснення права на спадкування регулюється главою 78 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно зі статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до підпунктів 3.21, 3.22 пункту 3 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Так, відповідно до Листа від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» суди при розгляді справ даної категорії мають звертати увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Суд зауважує, що у своїй постанові від 10.01.2019 по справі №484/747/17 Верховний Суд зазначив: «…сама по собі відсутність … реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.». В свою чергу, факт того, що позивачка постійно проживала зі своїм чоловіком до момент смерті останнього підтверджується сукупністю доказів, наданих до суду. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Встановивши, що позивачка є спадкоємицею першої черги за законом після смерті батька, вона звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не відмовившись від спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи, а тому суд приходить до висновку, що позивачка вважається такою, що прийняла спадщину, проте свідоцтво позивачка не отримала й вказане майно залишились не набутим нею, суд приходить до обґрунтованого висновку про задоволення позову та визнання за позивачем права власності за законом. За таких підстав позов є обґрунтованим, доведеним й таким, що підлягає задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Щодо розподілу судових витрат суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). В зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимог про стягнення з відповідача на її користь судових витрат, суд,

Outcome: approved