Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-23 00:00:00

У червні 2023 року [PERSON] через представника [PERSON] звернувся до Подільського районного суду міста Києва із вказаним позовом, в якому просить визнати недійсним Договір про надання споживчого кредиту з Правилами №11487870000, укладений 17.02.2017 між ним та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «УКРСИББАНК», від імені якого діяв [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що під час укладення вказаного договору банк не дотримався вимог ч.3 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», не надавши позичальнику паспорту споживчого кредиту у формі, передбаченій Додатком 1 до вказаного Закону, чим порушив право позивача на інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору. Крім того, банк не виконав умови Договору в частині надання кредиту, а саме, здійснив не договірне списання коштів з рахунку № [NUMBER] з метою рефінансування валютного кредиту Договору про надання споживчого кредиту №11359200000 від 12.06.2008, як це передбачено пунктами 1.2.6., 3.2., 3.3. Договору, а фактично здійснив погашення заборгованості за іншим договором, який у призначенні платежу за 20.02.2017 зазначено як «договір №0011...». Також позивач посилається на те, що в оспорюваному Договорі не зазначено всі істотні умови, а саме, не зазначено: порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів; інформацію про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; порядок дострокового повернення кредиту; відповідальність сторін за порушення умов договору. Крім того, Правила №11487870000, на які міститься посилання в Договорі, позичальнику не було надано та вони сторонами не підписувалися, у зв`язку з чим такі Правила не можуть вважатися невід`ємною частиною Договору. Окремо позивач посилається на те, що банк не міг стягувати плату за управління кредитом, оскільки такі дії не є банківською послугою, яку замовив позичальник, а також вказує на відсутність у [PERSON] , який підписав договір з боку банку, повноважень на укладення цього договору. Ухвалою суду від 12.06.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 28.06.2023 відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне. 17.02.2017 ПАТ «УкрСиббанк», відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови НБУ №168 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», надав [PERSON] відомості, які є суттєвими для обрання ним програми кредитування. Згідно з інформаційним листом банком пропонувався кредит на придбання нерухомості на вторинному ринку для особистого проживання; метою кредиту є споживчі цілі; максимальна сума кредиту - 1 616 910,87 грн.; максимальний строк кредитування - за траншем до 13.10.2026; форма забезпечення - іпотека нерухомого майна; валюта надання кредиту - національна валюта; тип процентної ставки - фіксована; обов`язкове страхування заставленого майна здійснюється на весь строк дії кредитного договору в страховій компанії. Банк у інформаційному листі звернув увагу позичальника, що передбачено встановлення розмірів процентної ставки до всієї або частини заборгованості по кредиту, у розмірі та у строки, передбачені у договорі, в залежності від настання певних подій, зокрема, за допущення простроченої заборгованості та/або за порушення умов страхування застави та інші правові аспекти. З вказаним інформаційним листом банку [PERSON] був особисто ознайомлений, про що свідчить його підпис від 17.02.2017. Щодо доводів представника позивача про невиконання умов договору представник банку зазначив, що при формуванні виписок за період з 17.02.2017 по 20.02.2017 та з 01.02.2017 по 28.02.2017 на вимогу позичальника [PERSON] не було підтягнуто архівні дані стосовно цієї фінансової операції, однак у додатках до відзиву банком надано відповідну виписку за №11487870000 від 17.02.2017 за період з 17.02.2017 по 19.07.2023. Щодо доводів представника позивача про здійснення платежу не на погашення рефінансованого кредиту представник банку зазначив, що АТ «УКРСИББАНК» в системі обліку Договір про надання споживчого кредиту №1135920000 використовував з параметрами №001135920000, тому номер Договору про надання споживчого кредиту №1135920000, що введений з параметрами №001135920000, зовсім не свідчить про те, що платіж на погашення заборгованості в розмірі 1 616 910,87 грн. пішов на абсолютно інший договір, аніж спірний. Кредитний договір із параметрами №001135920000 не є іншим, новим договором, а є лише номером в обліковій системі банку. При цьому сам по собі номер угоди взагалі не є обов`язковим реквізитом. Таким чином, кредитний договір №001135920000 та кредитний договір №1135920000 є одним і тим самим кредитним договором, тому погашення заборгованості здійснювалося згідно Договору. Представник відповідача також заперечив доводи представника позивача про те, що в оспорюваному Договорі не зазначено всіх істотних умов, а Правила не є Договором та не є його невід`ємною частиною, вказуючи на те, що підписавши договір, сторони підтвердили те, що досягли згоди за усіма істотними умовами договору та Правил. При цьому позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що на момент укладення кредитного договору він не був згоден із його умовами, вважав їх несправедливими або такими, що не відповідають закону. [PERSON] , підписавши договір, погодився з Правилами споживчого кредитування, які оприлюднено у офіційному виданні «Урядовий кур`єр» №117 від 03.07.2014 та розміщені на сайті банку www.my.ukrsibbank.com, які є невід`ємною частиною оспорюваного кредитного договору, а тому доводи представника позивача щодо відсутності деяких умов в оспорюваному договорі є непідтвердженими. Крім того, представник відповідача стверджує, що доводи представника позивача щодо сплати [PERSON] комісії за управління кредитом є надуманими та не відповідають дійсності, а також вказує на необґрунтованість його доводів щодо відсутності у представника банку повноважень на підписання такого договору, оскільки довіреність від 05.12.2016, видана на ім`я старшого менеджера [PERSON] уповноваженою особою АТ «УКРСИББАНК» та скріплена печаткою, а тому така довіреність в розумінні одностороннього правочину є правомірною. Ураховуючи наведене, а також стверджуючи, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту його прав та не спростовано презумпцію правомірності правочину, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову. У судове засідання сторони не з`явилися, від представників сторін надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. Додатково до суду надійшла підписана представником відповідача довідка від 16.01.2024 року про рух коштів за рахунком [NUMBER] . З огляду на наведене, із урахуванням наявних в матеріалах справи поданих сторонами заяв по суті справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, за наявними матеріалами. Дослідивши письмові матеріали справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно дослідивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, оцінивши докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Як встановлено судом із матеріалів справи та не заперечується сторонами, 17.02.2017 між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «УКРСИББАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство «УКРСИББАНК», від імені якого діяв [PERSON] , був підписаний Договір про надання споживчого кредиту з Правилами №11487870000. Відповідно до п.1.1 Договору підписуючи цей Договір, позичальник погоджується з викладеною у Правилах (договірних умовах) споживчого кредитування позичальників АТ «УКРСИББАНК» з можливістю відкриття і розрахунково-касового обслуговування карткових (поточних) рахунків (далі - Правила), затверджених згідно внутрішніх процедур банку та оприлюднених у офіційному виданні «Урядовий кур`єр» №117 від 03.07.2014 із усіма змінами і доповненнями (далі - Правила), пропозицією банку надати позичальнику споживчий кредит, на умовах, встановлених у цьому Договорі та Правилах. У пункті 1.1.2 Договору вказано, що Правила після підписання сторонами Договору стають його невід`ємною частиною. Підписуючи Договір, сторони підтверджують, що досягли згоди за усіма істотними умовами Договору, які викладені в цьому Договорі та Правилах. Відповідно до п.1.2 Договору встановлені такі умови кредитування як: 1.2.1. Сума кредиту - 1 616 910,87 гривень України. 1.2.2. Кредит надається у вигляді одного траншу в розмірі суми кредиту. 1.2.5. Банк надає позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок Позичальника № [NUMBER] у банку тощо. При вирішенні даного спору по суті у якості норм права суд застосовує норми матеріального права в редакціях, чинних на 17.02.2017, та норми процесуального права в редакціях чинних на день прийняття судового рішення. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, наведеними у п.8 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Особливості регулювання правовідносин за оспорюваним договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про споживче кредитування» в першій редакції. Позивач заявив про недотримання відповідачем вимоги ч.2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», за якою до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. Відповідач заявив, що виконав вимогу ч.2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» шляхом надання позивачу інформаційної довідки. З огляду наданої відповідачем інформаційної довідки вбачається, що 17.02.2017 банк надавав на ознайомлення позивачу додаток №4 до розпорядження №490/13-4 від 03.03.2012 під назвою «Інформаційний лист» і позивач розписався на цьому листі про ознайомлення із зазначеними у ньому умовами кредитування та тарифами банку. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Тобто, обставина надання споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття обґрунтованого рішення про укладення оспореного позивачем договору за законом, має бути підтверджена лише певним засобом доказування - паспортом споживчого кредиту за спеціальною формою, встановленою у Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування» в первісній редакції. Водночас, з порівняння наданої відповідачем інформаційної довідки з Додатком 1 до Закону України «Про споживче кредитування» вбачається, що надана відповідачем до суду інформаційна довідка не відповідає Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування» не лише за формою, але й за змістом. Так, зокрема, в інформаційній довідці не заповнені графи стосовно номеру та місцезнаходження відділення банку, яке здійснюватиме видачу кредитних коштів, отже, не міститься відомостей про адресу структурного або відокремленого підрозділу, в якому поширюється інформація як необхідної інформації про кредитодавця (недотримання графи 2 п.1 Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування»). Також в інформаційній довідці відсутні відомості про тип кредиту (графа 1 п.3 Додатку 1), про процентну ставку у відсотках річних (графа 1 п.4 Додатку 1), порядок повернення кредиту (п. 5 Додатку 1). Отже, надана відповідачем інформаційна довідка не є паспортом споживчого кредиту, а тому не може бути визнана належним доказом на підтвердження обставини дотримання банком вимог ч.2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування». Паспорту споживчого кредиту, як певного засобу доказування, відповідач до суду не надав. За наведених обставин суд погоджується з твердженням позивача стосовно недотримання відповідачем перед підписанням договору вимог ч.2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування». Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач також вказує на недотримання сторонами істотних умов договору споживчого кредитування, встановлених п.п. 10-14 ч.1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Заперечуючи проти позову, відповідач заявив, що всі умови договору споживчого кредитування були дотримані належним чином. Вирішуючи обґрунтованість доводів сторін у цій частині, суд зазначає наступне. Стаття 12 Закону України «Про споживче кредитування» до істотних умови договору про споживчий кредит відносить: 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформацію про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору. Проаналізувавши зміст вказаної статті Закону, суд приймає до уваги твердження відповідача про те, що до Додатком №2 до договору є графік платежів, який є невід`ємною частиною цього договору, а отже, положення п. 10 ч.1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» були дотримані. Водночас, заявляючи про дотримання положень п.п. 10-14 ч.1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», банк послався на те, що підписавши Договір про надання споживчого кредиту [PERSON] погодився з викладеним у Правилах (договірних умовах) споживчого кредитування, які оприлюднені у офіційному виданні «Урядовий кур`єр» №117 від 03.07.2014, і що саме в даних правилах містяться істотні умови договору, необхідність дотримання яких передбачена п.п. 10-14 ч.1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Позивач вказує на те, що не був ознайомлений під час підписання договору з текстом реклами, опублікованої у газеті «Урядовий кур`єр» №117 від 03.07.2014, тобто, був введений банком в оману, через що він помилився щодо обставин, які мають істотне значення. Як встановлено судом, пунктом 1.1.1 Договору визначено, що підписуючи цей Договір, позичальник погоджується з викладеною у Правилах (договірних умовах) споживчого кредитування позичальників АТ «УКРСИББАНК» з можливістю відкриття і розрахунково-касового обслуговування карткових (поточних) рахунків (далі - Правила), затверджених згідно внутрішніх процедур Банку та оприлюднених у офіційному виданні «Урядовий кур`єр» №117 від 03.07.2014 із усіма змінами і доповненнями (далі - Правила), пропозицією банку надати позичальнику споживчий кредит, на умовах, встановлених у цьому Договорі та Правилах. У пункті 1.1.2 договору вказано, що Правила після підписання сторонами договору стають його невід`ємною частиною. Підписуючи Договір, сторони підтверджують, що досягли згоди за усіма істотними умовами Договору, які викладені в цьому Договорі та Правилах. В матеріалах справи наявні два окремі документи різного змісту, а саме інформаційне повідомлення АТ «УКРСИББАНК», опубліковане як реклама в офіційному виданні «Урядовий кур`єр» №117 від 03.07.2014, та інформаційний лист, підписаний [PERSON] 17.02.2017. Назви обох вказаних документів достатньо схожі для помилкового ототожнення їх назв між собою. При цьому інформація, викладена в обох вказаних документах, містить окремі елементи договору споживчого кредиту і має вигляд умов кредитування. Для повного і всебічного розгляду справи необхідно з`ясувати, який саме з цих документів під час підписання договору [PERSON] сприйняв за умови кредитування як такі, що містять пропозицію банку надати йому кредит та які є невід`ємною частиною такого договору. Відповідно до ч.1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Як встановлено судом, оголошення, опубліковане в газеті «Урядовий кур`єр» №117 від 03.07.2014, не містить інформації ані про розмір кредиту, ані про процентну ставку, тобто опубліковане у вказаній газеті рекламне оголошення - це не пропозиція банку укласти договір, а запрошення невизначеного кола осіб робити банку пропозиції. Дане інформаційне повідомлення може бути лише помилково сприйнятим як пропозиція укласти договір. Підписаний [PERSON] 17.02.2017 інформаційний лист був наданий персонально йому як клієнту АТ «УКРСИББАНК». Такий лист містить інформацію про мету кредиту, максимальну суму кредиту, максимальний строк кредитування, як частину істотних умов договору тощо. Разом із цим, такий інформаційний лист не містить наміру особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття, а тому відповідно до чинного законодавства також не є пропозицією укласти договір, проте також може бути помилково сприйнятим як пропозиція укласти договір. З`ясовано, що в день підписання договору [PERSON] зі сторони банку було надано саме інформаційний лист, що визнається банком. Після ознайомлення з викладеними в цьому інформаційному листі умовами [PERSON] підписав такий лист, зазначивши у ньому, що «з умовами кредитування та тарифами банку ознайомлений». При цьому відомостей про надання [PERSON] перед підписанням договору для огляду газети «Урядовий кур`єр» №117 від 03.07.2014 для того, щоб він міг перевірити, яка саме інформація була опублікованою в цій газеті, матеріали справи не містять. Із наведеного можна зробити висновок про те, що [PERSON] прочитавши умови кредитування, викладені в інформаційному листі, шляхом підписання цього листа підтвердив факт свого ознайомлення перед укладанням договору саме з цими умовами кредитування, а не якимось іншими. Вказаний інформаційний лист містив інформацію, яку позивач сприйняв як пропозицією банку надати позичальнику споживчий кредит. Підписуючи текст договору, позивач вважав, що наданий йому банком для ознайомлення інформаційний лист з пропозицією банку надати позичальнику споживчий кредит був опублікованим в газеті «Урядовий кур`єр» №117 від 03.07.2014 і є невід`ємною частиною цього договору. Разом із цим, на відміну від [PERSON] співробітники банку усвідомлювали, що інформаційне повідомлення та інформаційний лист - це два різних документи, проте замовчали цю обставину. На ознайомлення і підписання [PERSON] копію інформаційного повідомлення, опублікованого в газеті «Урядовий кур`єр», вони не надали. В цілому, для ознайомлення і підписання [PERSON] банком було надано один документ, а у договір було внесено відомості про інший документ. Таким чином, за наявних у справі матеріалів існують об`єктивні підстави стверджувати, що під час підписання спірного договору співробітником банку було введено позивача [PERSON] в оману щодо обставини, яка має істотне значення, а саме, щодо змісту умов кредитування, які відповідно до п.п. 1.1.1, 1.1.2 Договору після його підписання сторонами стають його невід`ємною частиною. У зв`язку з цим [PERSON] помилково сприймав невід`ємною частиною договору наданий йому на ознайомлення і підписання у якості умов кредитування інформаційний лист, тобто помилявся щодо прав та обов`язків сторін. Як з`ясовано судом, інформаційне повідомлення, опубліковане в газеті «Урядовий кур`єр» №117 від 03.07.2014, дійсно містить інформацію про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; про відповідальність сторін за порушення умов договору; порядок дострокового повернення кредиту; порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту. Разом із цим, з огляду на те, що [PERSON] для ознайомлення перед підписанням договору було надано не інформаційне повідомлення, а інформаційний лист, посилання банку на копію газети «Урядовий кур`єр» №117 від 03.07.2014 як на доказ дотримання банком п.п. 11-14 ч.1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», судом не враховуються. Згідно з ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Вирішуючи решту доводів сторін, судом враховується наступне. В обґрунтування позову позивач вказує на те, що банк не зараховував грошові кошти на рахунок позивача на виконання цього договору, посилаючись при цьому на надані йому банком виписки за картковим рахунком № [NUMBER] . Відповідач заявив, що при формуванні виписок за період з 17.02.2017 по 20.02.2017 та з 01.02.2017 по 28.02.2017 на вимогу позичальника [PERSON] не було підтягнуто архівні дані стосовно цієї фінансової операції, проте грошові кошти були належним чином зараховані на рахунок позичальника 17.02.2017. На підтвердження своєї позиції банк надав роздруківку файлу формату txt (блокнот) під назвою «Виписка за кредитним договором з (вкл.) 17.02.2017 по (вкл.) 19.07.2023, підписану представником банку [PERSON] 24.07.2023, та документ під назвою «Рух коштів за рахунком [NUMBER] валюта UAH», підписану представником банку [PERSON] 16.01.2024. Надані позивачем копії виписок є сформованими банком виписками з особового рахунку позивача [NUMBER] . Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України №254 від 18.06.2003, зазначені виписки є підтвердженням виконаних операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 30.01.2018 у справі №161/16891/15-ц, надані позивачем виписки з рахунку [NUMBER] є належними і допустимими засобами доказування. Натомість, підписані представником банку [PERSON] роздруківка файлу формату txt (блокнот) під назвою «Виписка за кредитним договором з (вкл.) 17.02.2017 по (вкл.) 19.07.2023 та документ під назвою «Рух коштів за рахунком [NUMBER] валюта UAH», підписаний представником банку [PERSON] 16.01.2024, не мають ознак ані первинних, ані зведених облікових документів. Форма та зміст вказаних документів не відповідають пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України №254 від 18.06.2003. Так, зокрема, текст роздруківки файлу формату txt (блокнот) під назвою «Виписка за кредитним договором з (вкл.) 17.02.2017 по (вкл.) 19.07.2023 має ознаки ручного редагування на кожній сторінці, містить нечитабельні символи, його елементи асиметричні, не впорядковані між собою, у зв`язку з чим неможливо безсумнівно встановити яке число до чого відноситься. Окрім цього, як текст роздруківки файлу формату txt (блокнот), так і текст документу під назвою «Рух коштів за рахунком [NUMBER] валюта UAH» складені і підписані лише юрисконсультом банку в межах повноважень представника банку на ведення судової справи, а тому суд сприймає їх не як окремі докази, а як правову позицію представника відповідача. Жодної виписки з рахунку [NUMBER] представник відповідача до суду не надав. Наведене дає підстави суду зробити висновок про те, позивачем [PERSON] доведено належними доказами невиконання банком умов договору з перерахування грошових коштів на рахунок № [NUMBER] , як це було передбачено договором, зв`язку з чим у відповідача не виникло зворотніх грошових зобов`язань перед позивачем за договором про надання споживчого кредиту №11487870000 від 17.02.2017. Згідно з ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За наведених обставин суд погоджується з позицією позивача про те ,що банк не здійснив зарахування грошових коштів на рахунок № [NUMBER] . Щодо доводів позивача про те, що наявна у Додатку №3 «Тарифи Банку» умова стягнення банком з відповідача комісії за управління кредитом з використання кредиту не відповідає ч.1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.3 ст. 215 ЦК України, суд зазначає таке. За змістом статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Суд погоджується з доводами позивача, що оспорюваним договором позичальнику фактично було встановлено плату за управління кредитом, що суперечить змісту Законів України «Про захист прав споживачів» та «Про споживче кредитування». Так, позивач вказує на відсутність у [PERSON] станом на 17.02.2017 повноважень на підписання оскарженого договору, аргументуючи це тим, що довіреність на ім`я [PERSON] від 05.12.2016 була підписана секретарем правління банку, який відповідно до Статуту АТ «Укрсиббанк» від 20.04.2016 не був наділений повноваженням на укладання такого договору. Позивач послався включно і на те, що на його запити банк не надав ані наказу про зарахування особи на посаду секретаря правління банку, ані посадової інструкції секретаря правління банку, а натомість визнав, що секретар правління не є посадовою особою в банку. Відповідач заявив про те, що секретар правління банку не є посадовою особою в банку, однак його функцію виконувала інша особа, яка мала свою окрему посаду, і саме тому посадові інструкції і накази про зарахування на посаду секретаря правління банку, чинні станом на 17.02.2017, у банку відсутні. Також банк заявив про те, що повноваження секретаря правління банку та старшого менеджера [PERSON] не порушують право позичальника, посилаючись на правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 30.11.2022 у справі №214/6975/15-ц. Суд відхиляє твердження відповідача про те, що секретар правління банку не є посадовою особою, оскільки згідно з п. 13.12 Статуту ПАТ «УКРСИББАНК» від 20.04.2016 «Секретар Правління є посадовою особою», тобто секретар правління банку - це окрема посадова особа, окремий орган управління банку. Зазначене свідчить про те, що видана [PERSON] довіреність не була видана секретарем правління як окремою посадовою особою, а отже, така довіреність була видана поза межами повноважень секретаря правління, визначених п.п. 13.12, 14.9 Статуту ПАТ «УКРСИББАНК». У правовому висновку, Верховним Судом у постанові від 30.11.2022 у справі №214/6975/15-ц зазначено наступне: «Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установлення вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Установивши, що укладення кредитного договору зі сторони банку особою без відповідних повноважень не порушує право позичальника, яка отримала обумовлені кредитним договором кошти, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову з цих підстав». Посилання відповідача на даний правовий висновок з проханням застосувати його до спірних правовідносин свідчить про те, що представник банку визнає, що [PERSON] і особа, яка видала йому довіреність, не перебуваючи на посаді секретаря правління банку, діяли поза межами представницьких повноважень. У вказаній постанові суд звернув увагу на те, що передумовою для застосування даного висновку є отримання позичальником від банку грошових коштів за договором споживчого кредиту, підписаним неуповноваженою особою, що виглядає цілком логічним в контексті ч.1 ст. 241 ЦК України, за якою правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Однак, дана справа істотно відрізняється від справи №214/6975/15-ц, оскільки з наявних у справі допустимих доказів (виписок з рахунку) вбачається, що банк не перерахував грошові кошти на рахунок [PERSON] , а отже, не прийняв підписаний [PERSON] договір до виконання. В обґрунтування позову позивач також зазначає, що копії аркушів 11-15 газети «Урядовий кур`єр» №117 від 03.07.2014 відповідач вперше надав позивачу 05.07.2022 у справі №521/9615/22. Відповідач, не заперечуючи проти цієї обставини, включив у текст відзиву на позов клопотання про застосування до позивача позовної давності у зв`язку з тим, що кредитний договір був укладений 17.02.2017, та про порушення, на які посилається позивач, повинні були бути йому відомі з моменту укладення кредитного договору. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд вважає, що у зв`язку з допущеними сторонами під час підписання договору помилками строк позовної давності у даній справі необхідно відраховувати з моменту надання банком [PERSON] копії інформаційного повідомлення, опублікованого в газеті «Урядовий кур`єр» №117 від 03.07.2014, а саме з 05.07.2022. Отже, строк позовної давності у цій справі не пропущено. В частині доводів відповідача про обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав, суд звертає увагу на наступне. За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 2) визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Позивач заявляє про порушення під час укладення договору ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі у зв`язку з тим, що його волевиявлення не було вільним і не відповідало його внутрішній волі. Таким чином, визнання правочину судом недійсним, як заявлений позивачем спосіб захисту порушеного права, об`єктивно відповідає тим правам, які позивач заявляє порушеними, а тому обраний позивачем спосіб захисту своїх прав є належним. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що, відповідно до статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що укладенням оспорюваного Договору про надання споживчого кредиту з Правилами № 11487870000 від 17.02.2017 Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «УКРСИББАНК», порушено права позивача [PERSON] , оскільки при укладенні такого договору позивача було введено в оману, а тому наявні підстави для визнання вказаного договору недійсним. На підставі викладеного,

Outcome: approved