Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-23 00:00:00

В лютому 2021 року позивач ТОВ «Брайт Інвесмент» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення та записів про державну реєстрацію права власності, постановлювались ухвали, уточнювались позовні вимоги, спір по справі не вирішений. У зв`язку з відстороненням судді [PERSON] від здійснення правосуддя 24 березня 2023 року на підставі розпорядження №37/23 вищезазначена справа передана до провадження судді Васюченка О.Г.. 28 березня 2023 року постановлено ухвалу про прийняття цивільної справи та призначено підготовче засідання. Ухвалою від 11 серпня 2023 року виключено з числа відповідачів [PERSON] , закрито провадження в цій частині вимог ТОВ «Брайт Інвесмент» до відповідача [PERSON] , а також закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача надав заяву про відмову від частини позовних вимог та заяву про розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] та/або його представник до суду не з`явились, про час та дату повідомлялись належним чином, про причини неявки не повідомили. В матеріалах справи містяться пояснення, в яких відповідач просить відмовити ТОВ «Брайт Інвесмент» в повному обсязі, зазначивши, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу невиконання [PERSON] рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2013 року по справі №201/8462/13-ц, та взагалі в матеріалах справи відсутні будь-які докази наявності заборгованості відповідача за кредитним договором №8/2007/840-К/1801-Н від 21.12.2007 укладеним між [PERSON] та ВАТ «КБ «Надра» на час укладення спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки. Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіна О.В. надала пояснення в яких пояснила, що під час здійснення вказаного в позові правочину не було порушено жодної норми чинного законодавства, були дотримані права та законні інтереси сторін правочину, їх права та обов`язки їм були роз`яснено, а також їм були роз`яснені всі норми законодавства, що регулюють механізм посвідчення та вчинення правочину даного виду. Таким чином, приватний нотаріус Бунякіна О.В., зазначила, що не вбачає підстав для визнання правочину недійсним та просила суд розглядати справу без її особистої участі в судових засіданнях. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов до наступного висновку. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 05 серпня 2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів №UA-EA-2020-05-12-000017-b від 22.05.2020 року між ПАТ КБ «Надра» та «Дніпрофінансгруп» був укладений договір №GL48N718070_blank про відступлення право вимоги. За умовами даного договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором із додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень №8/2007/840-К/1801-Н від 21.12.2007 року укладеним між [PERSON] та ВАТ «Надра», у тому числі за договорами забезпечення. 30 вересня 2020 року між ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «Брайт Інвестмент» був укладений договір №GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовами даного договору ТОВ «Брайт Інвестмент» набуло право вимоги до боржників, майне поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором №8/2007/840-К/1801-Н від 21.12.2007 року укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» та договорами забезпечення. Відповідно до умов Договору іпотеки №8/2007/840-К/1801-Н/2 від 21.12.2007 року предметом іпотеки є земельна ділянка площею 0,12 га (кадастровий номер 1221481000:02:003:0277), розташованої за адресою: [ADDRESS] . З інформаційної довідки стало відомо, що право власності на предмет іпотеки, діючи на шкоду кредитору, було перереєстровано на іншу особу. 23.08.2017 року право власності на предмет іпотеки - земельну ділянку площею 0,12 га (кадастровий номер 1221481000:02:003:0277), розташовану за адресою: [ADDRESS] перейшло до [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Бунякіною О.В., зареєстровані в реєстрі за номером 1702. Право власності було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 36768498 від 23.08.2017 року, номер запису про право власності/довірчої власності: 22025575. Отже, боржник, знаючи, що кредитні зобов`язання не виконані та наявний борг, здійснив відчуження майна, тим самим здійснив порушення прав Кредитора щодо унеможливлення стягнення з боржника грошових коштів шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, за умовами Договору №GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги Новин кредитор (Позивач) набуває усі права кредитора за основними договорами, зокрема: право вимагати виконання належного боржниками зобов`язання за Основними договорами, право вимагати передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань за Основними договарами, право вимагати застосування наслідків реституції при недійсності правочинів, право отримання коштів від реалізації заставного чи іншого майна боржника, вимоги, які випливають з розірвання та/або визнання недійсними договорів із боржником, права що випливають із судових справ. Частиною 1 статті 512 ЦК України, визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення прав вимоги). Згідно з ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Також, судом було встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2013 року по цивільній справі №201/8462/13-ц було задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «Надра», стягнуто з боржника заборгованість за кредитним договором у розмірі 89440,50 дол. США, що складається з: заборгованості за кредитом - 53971,95 дол. США; заборгованості по відсоткам - 26534,26 дол. США; пені за несвоєчасне погашення заборгованості 3442,49 дол. США; штрафу за невиконання зобов`язань за п.5.2 кредитного договору- 5491,80 дол. США, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ складає 714897,92 грн. Рішення суду набрало законної сили та невиконано на теперішній час. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки таким договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом». Такий правовий висновок зробив Верховний Суд в складі колегії суддів Другої судово палати Касаційного цивільного суду у постанові від 07 жовтня 2020 року в справі №755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли би порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника. Правочином, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним правочином), може бути ж односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Застосування конструкції фраудаторності» при односторонньому правочинові має певну специфіку, яка проявляється в «оставилах, що дозволяють кваліфікувати односторонній правочин як такий, що вчинений на зкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься те, що внаслідок вчинення двостороннього правочину відбувається унеможливленім звернення стягнення на майно «боржника чи зменшується обсяг майна. До такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 24.02.2021 року при розгляді справи №757/33392/16. Отже враховуючи той факт, що [PERSON] , знаючи про рішення суду про стягнення з нього кредитної заборгованості та існуючий договір іпотеки, здійснив відчуження нерухомого майна, що є предметом іпотеки і на яке могло бути звернуто стягнення у відповідності до закону України «Про виконавче провадження», діяв на шкоду кредитору з метою уникнення від виконання кредитних зобов`язань. Згідно частини третьої статті 13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: - зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; - передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; - відчужувати предмет іпотеки; - передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. Внаслідок протиправних дій, без згоди іпотекодержателя, на шкоду кредитору було здійснено відчуження та перереєстрацію права власності предмету іпотеки. Тим самим було здійснено порушення прав іпотекодержателя щодо унеможливлення стягнення з боржника, грошових коштів шляхом звернення стягнення на майно. Крім того, слід зазначити, що договір купівлі-продажу було укладено щодо майна, яке є предметом іпотеки та виступає як забезпечення виконання зобов`язань за кредитом, а тому без згоди іпотекодержателя не може бути відчуженим. За таких обставин, наявність у [PERSON] права власності на нерухоме майно, яке набуте без достатніх законом підстав зокрема без згоди іпотекодержателя, в будь-якому разі ставить під сумнів право власності законного власника цього майна. На підставі вище викладеного можна зробити висновок, що дії [PERSON] були недобросовісні та направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, при цьому правочини були укладені з істотними порушенням вимог діючого законодавства. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, що передбачено ч. 1 ст. 202 ЦК України. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені ст. 203 ЦК України, так зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей тощо. За ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути визнання правочину недійсним, що передбачено п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до статей 215, 16 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Відповідно до положень Закону України «Про іпотеку» іпотекою визначається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. У разі іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з дня вчинення відповідного правочину, на підставі якого виникає іпотека, або з дня набрання законної сили рішенням суду. За ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не припускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу). Іпотекодавець має право одержувати від предмета іпотеки продукцію, плоди і доходи, якщо інше не встановлено іпотечним договором. Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Правові наслідки порушення обов`язків іпотекодавця визначені ст. 12 Закону України «Про іпотеку», якою серед іншого передбачено, що правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, що передбачено ч. 1 ст. 236 ЦК України. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про Іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. На момент вчинення правочину відомості про те, що договір іпотеки припинено або рішення суду виконано, були відсутні. Отже, продавець майна знаючи, що спірне майно знаходиться під іпотекою не мав права здійснювати дії щодо його відчуження. Також умовами іпотечного договору було чітко передбачено, що [PERSON] не мав права відчужувати квартиру без згоди Іпотекодержателя. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. На підставі викладеного, всебічно з`ясувавши обставини, оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Суд може застосувати наслідки недійсності правочину, через що вимога позову про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, підлягає задоволенню: саме в такій спосіб порушені права позивача підлягають задоволенню. Задовольняючи дану позовну вимогу, суд керується статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ч. 3), згідно з якою у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Щодо розподілу судових витрат, суд вважає необхідним зазначити наступне. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні право допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду № 826/1216/16 від 27.06.2018 року до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В уточненій позовній заяві позивач зазначив, що позивач поніс та очікує понести у зв`язку із розглядом справи судові витрати які складаються із судового збору в розмірі 6 810,00 та витрати на правову допомогу в розмірі 25 000,00 грн. Судом встановлено законні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого позивачем у розмірі 6 810,00 грн. при подачі позовної заяви до суду. Відносно витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне, відповідно до ч. 5 ст. 135 ЦПК України, сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування, при цьому витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн є документально не підтвердженими та не доведеними.

Outcome: approved