Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-14 00:00:00

Позивач АТ КБ "Приватбанк" звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Мотивують позов тим, що між позивачем і відповідачем укладено договір, відповідно до якого відповідачу було відкрито картковий рахунок із встановленням кредитного ліміту. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме видав картку та надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами в межах встановленого ліміту. Внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за вказаним договором у останнього утворилася заборгованість перед позивачем, розрахунок якої додано до позову. Враховуючи викладене та посилаючись на приписи діючого законодавства, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 42675,25 гривень та судові витрати. З урахуванням положень ст. 274 ЦПК України при відкритті провадження вирішено провести розгляд даної справи в спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання представник позивача не з`явився, до суду подав заяву, у якій клопотав про розгляд справи за його відсутності, підтримав позовні вимоги, просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтвердив, що укладав договір кредиту з банком, банк надав йому можливість розпоряджатися 34 тис. грн. Борг у повній мірі на даний час він не повернув. Виходячи з приписів ст.ст. 223 ЦПК України суд ухвалив слухати справу за відсутності учасників, які не з`явились. Вислухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до наступних висновків. 31 січня 2017 року між ПАТ КБ "Приватбанк", правонаступником якого є АТ КБ "Приватбанк", та [PERSON] було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви. У своєму позові Банк зазначає, що підписана відповідачем заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами» складає Договір про надання банківських послуг, за яким відповідач отримав кредит у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок (копія заяви, а.с. 26). Згідно з довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] , 21.07.2021 на картковий рахунок було встановлено кредитний ліміт у сумі 34000 грн. (а.с. 24). Через невиконання відповідачем договірних зобов`язань утворилася заборгованість, яка згідно розрахунку позивача станом на 31 березня 2019 року (а.с.8-13) становить 42675,25 грн., та складається з наступного: - 35200,87 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредита; - 7474,38 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. Як доказ на укладення договору із відповідачем, банком також надано витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна». Відповідно до вказаного витягу з Тарифів банку пропонується кредитування за чотирма схемами. Визначити, яку конкретну схему кредитування обрано відповідачем з витягу встановити неможливо. Також в обґрунтування доводів щодо укладення договору АТ КБ «Приватбанк» надав витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, ресурс: архів умов та правил надання банківських послуг розміщений на сайті http://privatbank.ua. Наданий банком витяг з Умов та правил не підписаний відповідачем. Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У анкеті-заяві про одержання кредиту від 31 січня 2017 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про визначення розміру та порядку сплати процентів за користування кредитом, за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення боргу, просив стягнути загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тіло кредиту), заборгованість за простроченими відсотками. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (без уточнення обраного виду карти) та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщені на сайті: https://privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов узгоджені з відповідачем при підписанні анкети-заяви від 31 січня 2017 року, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, а також розмір і порядок їх нарахування. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг. Згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що також зазначено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд враховує, що банк систематично змінює зміст Умов та Тарифів надання послуг, отже стверджувати, що з 2017 року (коли сторони у справі уклали договір) до 2032 року (коли позивач звернувся до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості) зміст кредитного договору був незмінним підстав немає. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві про одержання кредиту домовленості сторін про розмір та порядок нарахування відсотків, наданий банком Витяг з Умов сам по собі не може розцінюватися як зміст кредитного договору, наявного між сторонами справи. Надані позивачем Правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Такі висновки відповідають позиції Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що анкета-заява від 31 січня 2017 року не містить достатніх відомостей, на підставі яких можна встановити волевиявлення позичальника на укладення кредитного договору на умовах, що заявлені позивачем. Незазначеною є і схема погашення кредиту, нарахування відсотків. Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» відповідачем також не підписувався та не конкретизувався тип кредитного продукту (яку з чотирьох видів карток отримав відповідач). За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. А відтак, в задоволенні вимог про стягнення заборгованості за простроченими відсотками та за тілом кредиту, вище встановленого кредитного ліміту, слід відмовити. Вимоги банку про стягнення заборгованості по тілу кредиту в сумі 34000 грн., розмір якої підтверджено розрахунком банку, банківською випискою по картковому рахунку та інформацією про встановлення кредитного ліміту і не спростований відповідачем, підлягають до задоволення. З огляду на часткове задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості, а саме у розмірі 34000 гривень, що становить 79,67% ( 34000/42675,25 х 100) від заявлених позовних вимог, з відповідача відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 2138,34 гривень (2684,00/100 х 79,67%). На підставі\~викладеного вище,\~

Outcome: partial