Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-14 00:00:00

09.07.2018 ПАТ «Ідея Банк» звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором №Z20.106.78693 від 09 березня 2016 року в розмірі 27033,16 грн. В обґрунтування поданого позову покликається на те, що 09 березня 2016 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №Z20.106.78693. Згідно договору відповідач отримала кредит в розмірі 11973,00 грн., зі сплатою 1,49 % річних, з погашенням кредиту та відсотків у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів. Позивач виконав свої зобов`язання згідно умов кредитного договору, що підтверджується видатковими касовими ордерами та заявою на видачу готівки. Однак, відповідач не виконує свої зобов`язання, передбачені договором, внаслідок чого станом на 18.06.2018 утворилась заборгованість в розмірі 27033,16 грн. Просив позов задоволити, стягнути суму заборгованості та судові витрати. Заочним рішенням Галицького районного\~суду м.Львова\~від \~18 вересня 2018 року \~позов Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором № Z20.106.78693 від 09 березня 2016 року в розмірі 27033 гривні 16 копійок, яка складається із наступного: основний борг 3776,50 грн., прострочений борг\~ 2588,96 грн., прострочені проценти\~ 3828,03 грн., строкові проценти 2,33 грн., нарахована плата за обслуговування кредиту 361,90 грн., прострочена плата за обслуговування кредиту 2700,89 грн., пеня за несвоєчасне погашення платежів 13774,55 грн. та судовий збір в розмірі 1762,00 грн. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 14.11.2023 заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Галицького районного суду м.Львова від 18.09.2018 у справі №461/5026/18 за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором задоволено, скасовано заочне рішення Галицького районного суду м.Львова від 18.09.2018 та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. 14.12.2023 представник відповідача [PERSON] подав відзив на позовну заяву, у якому просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник зазначив, що відповідно п.1.4 кредитного договору позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором. [PERSON] стверджує, що обов`язок постачальника сплачувати плату за обслуговування кредиту в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемним. Окрім того, представник зазначив, що [PERSON] не була проінформована банком в доступний спосіб про відсотки та пеню, тоді як пред`явлені в позові відсотки є незрозумілими, а пеня у сумі 13 774,55 грн. є непомірною в порівнянні з тілом кредиту у розмірі 11973,00 грн. Просить відмовити у задоволенні позову. Позивач відповіді на відзив не подав, інших заяв до суду від нього не надходило. Сторони у справі про судовий розгляд даного позову повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Виклик сторін до суду був здійснений шляхом скерування судових повісток на поштову та електронну адресу сторін. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України\~фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку. Згідно з ч. 3 ст. 1 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 09 березня 2016 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №Z20.106.78693. Відповідно до кредитного договору відповідач отримала кредит\~строком на\~36\~місяців,\~в розмірі\~ 11973,00\~грн.,\~зі сплатою\~1,49\~%\~річних,\~з погашенням\~кредиту та\~відсотків у\~терміни,\~передбачені встановленим\~кредитним договором\~ графіком щомісячних\~платежів /а.с. 6-11/. Пунктом 1.4 договору встановлено, що за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором /а.с.6/. Згідно п. 2.1. кредитного договору, позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 36 щомісячних внесках включно до 9 дня/числа кожного місяця, згідно графіку щомісячних платежів. Платежі здійснюються на транзитний рахунок № [NUMBER] в банку, МФО 336310, з якого проводиться погашення заборгованості за договором у такій послідовності: 1) для оплати прострочених процентів, простроченої плати за обслуговування кредитної заборгованості; 2) для оплати простроченої заборгованості по кредиту; 3) для погашення строкових процентів та строкової плати за обслуговування кредитної заборгованості; 4) для погашення строкової заборгованості по кредиту; 5) для погашення штрафних санкцій (пені) згідно п. 3.3.1. цього договору; 6) погашення іншої заборгованості (в т.ч. дострокове погашення заборгованості за кредитом). Черговість погашення заборгованості, встановлена цим пунктом договору, може змінюватись за згодою сторін. Погашення простроченої заборгованості за цим договором (крім штрафних санкцій) здійснюється шляхом списання банком з транзитного рахунку суми простроченої заборгованості в день надходження грошових коштів на транзитний рахунок. Погашення іншої заборгованості здійснюється в терміни погашення заборгованості визначені графіком щомісячних платежів. Встановлено, що позивач виконав свої зобов`язання згідно умов кредитного договору, що підтверджується копією меморіального ордеру /а.с.12-13/. Однак, відповідач не повернула отриманий кредит у встановлений договором термін та не сплатила нараховані відсотки та комісію, та інші платежі за кредитним договором. Судом також встановлено, що [PERSON] не повернула отриманий кредит у встановлений термін та не сплатила нараховані відсотки та комісію, у зв`язку з чим сума заборгованості за договором №Z20.106.78693 станом на 18.06.2018 становила 27033,16 грн. та складалася із наступного: основний борг 3776,50 грн., прострочений борг\~ - 2588,96 грн., прострочені проценти\~ 3828,03 грн., строкові проценти 2,33 грн. Разом з тим, в розмір заборгованості, заявленої у позові, позивачем було включено нараховану плату за обслуговування кредиту в розмірі 361,90 грн., прострочену плату за обслуговування кредиту в розмірі 2700,89 грн. та пеню в розмірі13774,55 грн. /а.с.15/. 02.05.2018 на адресу [PERSON] направлено вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями списків про згрупування поштових відправлень /а.с.18-19/. Згідно даної вимоги АТ «Ідея Банк» вимагало терміново, протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня направлення кредитором цієї вимоги виконати зобов`язання по кредитному договору, а саме достроково повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами, тобто до дня фактичного погашення всієї заборгованості за кредитом. Також відповідачу було повідомлено, що у випадку непогашення заборгованості за кредитним договором в тридцятиденний строк з дня направлення цієї вимоги до неї будуть здійснені заходи щодо примусового стягнення заборгованості за кредитним договором на власний вибір кредитора. Однак, [PERSON] належним чином не відреагувала на вимогу та зобов`язань за вищезгаданим договором кредиту не виконала. Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (правовий висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16). Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулює Закон України «Про захист прав споживачів», який також встановлює права споживачів, визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті, який був чинний до 10 червня 2017 року). 10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11\~Закон України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закон України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів». Згідно абз.2,3 ч.4\~ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону, є нікчемною. Відповідно до ч. 8\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~(у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до\~ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З\~рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011\~у справі про захист прав споживачів кредитних послуг вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті\~1, статті\~11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої\~статті 42 Конституції України\~треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику. За наведених підстав, незаконною є встановлення винагороди за обслуговування кредиту, що за своїм змістом передбачає компенсацію за рахунок позичальника дій банку, які він здійснює на свою користь і які супроводжують кредит. Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду від 27 грудня 2018 року у справі № 695/3474/17 (провадження № 61-21827св18). З огляду на наведені обставини та підстави, суд дійшов висновку про нікчемність пункту 1.4 кредитного договору №Z20.106.78693 від 09 березня 2016 року. Відповідно до частини першої\~ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~статтею 203 ЦК України\~саме на момент вчинення правочину. Частиною 1\~ст.203 ЦК України\~визначено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Таким чином, суд вважає незаконним встановлення у кредитному договорі сплату щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості, а саме за послуги, які супроводжують кредит як компенсація супутніх послуг банку за рахунок позичальника, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення нарахованої та простроченої плати за обслуговування кредиту в розмірі 3062,79 грн. не підлягають задоволенню. Поряд з тим, із долученої до матеріалів справи виписки банку за період з 25.03.2016 по 22.05.2018 вбачається, що [PERSON] погашала кредит та вносила кошти, які могли бути зараховані банком на погашення плати за обслуговування по Договору кредиту №Z20.106.78693 від 09 березня 2016 року. З наведеного слідує, що частина сплачених коштів за Договором кредиту №Z20.106.78693 від 09 березня 2016 року могла бути зарахованою Банком на погашення плати за обслуговування кредиту, в той час як така не підлягала сплаті, оскільки пункти Кредитного договору в цій частині є нікчемними. Сплачена сума коштів впливає на загальний розмір заборгованості, оскільки така могла бути спрямована на погашення плати за обслуговування кредиту. Статтями 549, 550, 551 ЦК України встановлено, що пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. У ч.2 статті 21 Закону України «Про споживче кредитування» регламентовано, що у договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу. Як вбачається з матеріалів справи, банк звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з останньої суми боргу в розмірі 27033,16 грн., з яких 13774,55 грн. - пеня за останній рік, однак до позовної заяви не надано детального розрахунку зазначеної суми пені. Відтак суд позбавлений можливості перевірити правильність нарахування пені, у зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення такої. Такий висновок зроблено судом на підставі правових висновків, викладених у постанові Львівського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року у справі\~№ 461/6998/20. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог АТ «Ідея банк» та стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 10195,82 грн. (27033,16 грн. (загальна заборгованість) 361,90 грн. (нарахована плата за обслуговування кредиту) - 2700,89 грн. (прострочена плата за обслуговування кредиту) 13774,55 (пеня) = 10195,82 грн.). Оскільки позовні вимоги задоволено частково, суд, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 664,56 грн. (з розрахунку 13774,55 грн./ 27033,16 грн. х 1762 грн. = 664,56 грн.).

Outcome: approved