Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-07 00:00:00

26 липня 2023 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, який уточнив та просить: поділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши за ним право власності на частину спільно нажитого майна в шлюбі з [PERSON] , стягнувши з останньої грошову компенсаціцю за частину автомобіля Део-Ланос, 2008 року випуску, компенсацію вартості витрачених коштів на будівництво гаража, ремонт будинку за адресою [ADDRESS] , який належить [PERSON] , виділивши йому в натурі: спільно придбаних речей (за попереднім погодженням між сторонами); визнати за ним право власності на частину депозиту (грошових коштів) на рахунках [PERSON] . Позов мотивовано тим, що ухвалою суду відкрито провадження по справі за позовом [PERSON] до нього про поділ спільного майна, проти якого він заперечує, про що подано ним відзив, а також заявляє зустрічний позов. Зазначив, що сторони перебували в шлюбі, який 16.06.2023 розірвано, дітей не мають. Сторонами спільно було придбано: автомобіль Део-Ланос, 2008 року випуску, придбаний в 2011 р., зареєстрований на ім`я [PERSON] ; всі наявні кошти, які вони як подружжя вкладали у будинок та господарство [PERSON] , яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за вказаною адресою ними було побудовано гараж, вартістю 40000 грн.; генератор «Sony», в 2022 році, вартістю 10000 грн.; котел «Vesten», 2-контурний, вв 2007 році, вартістю 25000 грн., пральну машину «Bosh», вартістю 20000 грн.; холодильник «Iveko», в 2015 році, вартістю 12000 грн.; шафу-купе, в 2020 році, вартістю 15000 грн.; телевізор «Sumsyng», в 2016 році, вартістю 12000 грн.; різну побутову техніку (електром`ясорубку, блендер, мікрохвильову), загальною вартістю 7000 грн.; килим вартістю 2000 грн., ноутбук, в 2018 році, вартістю 12000 грн.; зроблено ремонт будинку за адресою: [ADDRESS] замінено покрівлю, проведено сантехнічні роботи, замінено вікна, все вартістю більш ніж 50000 грн. Вся вищевказана техніка, меблі, речі та квитанції на них знаходяться у [PERSON] . Також [PERSON] під час шлюбу було відкрито депозитні рахунки. УхвалоюРоменського міськрайонного суду Сумської області від 07.09.2023 року прийнято зустрічну позовну заяву, за правилами розгляду в спрощеному позовному провадженні, з повідомленням сторін. 27.09.2023 до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому просила в задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити в зв`язку з його незаконністю та необґрунтованістю, за виключенням генератора «Sony», придбаного в 2022 році, вартістю 10000 грн. Ухвалою суду від 10.10.2023 року відмовлено [PERSON] у прийнятті до спільного розгляду цивільної справи за його позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя із цивільною справою за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позивач в судове засідання не зявився, в зяві до суду позов підтримав, просив справу розглядати без його участі. Відповідач та її представник у судовому засіданні заперечували проти позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Суд, вислухавши у судовому засіданні доводи учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у справі за принципами встановленими ст. 89 ЦПК України, дійшов до наступного. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1ст.4 ЦПК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. Згідно із ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували в шлюбі, який 16.06.2023 року розірвано відповідно до рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області по справі № 585/1307/23. 07.09.2022 року відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу [PERSON] було продано автомобіль DAEWOO LANOS, 2008 року випуску. 07.09.2023 року, як зазначає відповідач по справі у відзиві на позовну заяву, кошти від продажу вказаного автомобіля в сумі 56000 грн. нею були передані [PERSON] , які останній вніс на депозитний рахунок в А-Банку. Вказане позивачем не спростовано. Житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , а також гараж цегляний літ. Г успадкований [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.10.2020 року та технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 60 CK України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною першою статті 61СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно з положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»(далі - Постанова), спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьоїстатті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Вказаною постановою також роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя. За змістом ч. 4 ст.71СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки в праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом ч. 2 ст. 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.04.2020 у справі № 210/4854/15-ц, від 24.03.2021 у справі № 501/2211/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.02.2020 у справі № 235/5146/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.06.2020 у справі № 487/6195/16-ц і від 09.06.2021 у справі № 760/789/19). Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на те, що позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували те, що вказане в позовній заяві майно придбане в період шлюбу за спільні кошти подружжя, спростовуються належними доказами, поданими відповідачем по справі, то заявлені вимоги є такими, що не підлягають задоволенню. У зв`язку з відмовою у позові судові витрати покладаються на позивачів.

Outcome: dismissed