Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-22 00:00:00

І. Стислий виклад позицій сторін: позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просить: - розірвати шлюб між ним та відповідачкою, зареєстрований 14.07.2008 виконавчим комітетом Тростянецької сільської ради Долинського району Івано - Франківської області, актовий запис №4; - після розірвання шлюбу залишити проживати разом з ним малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він з відповідачкою перебуває у зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання у шлюбі у них народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Останнім часом його з відповідачкою сімейні відносини дуже ускладнились. Відповідачка стала байдужою до нього, вони перестали розуміти один одного, втратили взаємний інтерес, між ними немає поваги та любові. Непорозуміння призводять до сварок, скандалів, під час яких вони наносять один одному взаємні образи. І найгіршим є те, що всі ці сімейні конфлікти, які носять постійний характер, відбуваються у присутності їхніх дітей, що може негативно вплинути на їх розвиток та виховання. Зазначає, що з квітня 2023 року вони спільно не проживають. Примирення та збереження сім`ї є неможливим, а тому строк на примирення просить не надавати. У зв`язку із наведеним, шлюб просить розірвати. Окрім цього, після розірвання шлюбу просить залишити проживати малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом із ним. У підготовчому судовому засіданні позивач [PERSON] та його представниця - адвокатка Оленин О.Ф. позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] у підготовому судовому засіданні позовні вимоги визнала, не заперечила щодо їх задоволення. ІІ. Процесуальні дії у справі: 22 грудня 2023 року ухвалою суду відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання за участю сторін. Відповідачка [PERSON] у підготовчому судовому засіданні позов визнала у повному обсязі. Частиною 1 статті 206 Цивільно процесуального кодексу України встановлено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з вимогами ч. 4 ст. 206 ЦПК України, судом перевірено, що визнання відповідачкою позовних вимог не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи, що відповідачка [PERSON] позовні вимоги визнала, визнання нею позову не суперечить інтересам сторін, тому суд приймає визнання нею позову та приходить висновку про можливість ухвалення рішення у підготовчому судовому засіданні. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: сторони по справі перебувають у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (повторне) серії [NUMBER] виданого 16.08.2023 Долинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Калуському районі Івано - Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с. 6). За час спільного проживання у сторін народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (виданих повтороно) серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (а.с. 8, 10). Неповнолітні діти на даний час проживають разом із позивачем, що підтверджується витягами з реєстру територіальної громади про місце проживання (а.с. 7, 9). Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наміром позивача припинити шлюбні відносини з відповідачкою, які вони враховуючи наявність дітей не можуть вирішити в позасудовому порядку. ІV. Оцінка суду: заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, враховуючи визнання позову відповідачкою, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно зі ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч. 1 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя відповідно до статті 106 або одного з них відповідно до статті 107 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1 ст. 110 СК України). Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як визначено ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (ч. 2 ст. 160 СК України). Оскільки в судовому засіданні встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося, вони припинили шлюбні відносини, позивач не бажає зберегти сім`ю, відповідачка з цього приводу заперечень не висловила, позов визнала, спору між сторонами щодо місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , немає, тому відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає за необхідне позов задовольнити, шлюб між сторонами розірвати. Щодо позовної вимоги в частині залишення малолітнього сина [PERSON] , [INFO] після розірвання шлюбу проживати із позивачем, суд вважає, що у задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити із таких підстав. Частиною 1 статті 4 Цивільно процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ч. 1, 4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (ч. 2 ст. 160 СК України). Як передбачено ст. 161 СК України, спір між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини, які проживають окремо, та не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. В судовому засіданні встановлено, що і підтвердили самі сторони, що між ними спору про місце проживання дитини на даний час немає. Суд звертає увагу, що під час вирішення питання про визначення місця проживання дітей (дитини) є обов`язковою участь органу опіки та піклування, а позивач до заяви про визначення місця проживання дітей повинен надати висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дітей з одним із батьків, характеристики з місця проживання, роботи, місця навчання дітей (гуртків), медичні довідки (судом обов`язково враховується стан здоров`я як батьків, так і дітей), довідки про доходи (інші документи, які підтверджують матеріальне становище заявника), акти обстеження житлово-побутових умов, документи, що підтверджують право власності на житло. Однак, суд враховуючи такі основні принципи цивільного судочинства як змагальність та диспозитвність сторін, позбавлений можливості зобов`язувати сторін подавати докази на обґрунтвання своїх позовних вимог чи змінювати позовні вимоги шляхом їх збільшення/зменшення. У постанові від 15.01.2020 у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Однак, у цьому спорі про розірвання шлюбу суд позбавлений можливості вирішення питання про визначення місця проживання дитини, оскільки така позовна вимога не заявлена, а питання щодо залишення малолітньої дитини на проживанні з позивачем після розірвання шлюбу, враховуючи відсутність спору між сторонами про це, не може бути вирішено судом. Безперечно, не можна вважати помилкою вирішення питання про залишення на проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Однак, вирішення такого питання є правом суду, а не обов`язком. Таким чином, враховуючи відсутність спору між сторонами про місце проживання дитини після розірвання шлюбу, суд вважає, що у задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити. Водночас, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу про те, що у разі наявності спору про місце проживання дитини, він має право пред`явити позов про визначення місця проживання дитини. V. Розподіл судових витрат: питання судових витрат суд вирішує за правилами ст. 141 ЦПК України, при цьому враховує, що понесені судові витрати позивач просив залишити за ним. На підставі викладеного, ст. 24, 56, 104, 105, 110, 112, 160 СК України, ст. 133, 137, 139, 141 ЦПК України,

Outcome: partial