Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-21 00:00:00

13.11.2023 року на адресу суду надійшла вказана позовна заява. В своїй заяві позивач просить: стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на свою користь грошові кошти в сумі 14 727,54 грн., стягнуті з позивача в рамках виконавчого провадження [NUMBER], а також судові витрати. Свої вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що 25.09.2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. було вчинено виконавчий напис, який зареєстрований в реєстрі за №49690, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» заборгованості в сумі 10 885,00 грн. На підставі даного виконавчого напису, приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Єфіменком Д.О. було відкрито виконавче провадження [NUMBER] та здійснювались виконавчі дії щодо примусового виконання виконавчого напису і стягнення з позивача заборгованості. В рамках виконавчого провадження було стягнуто з позивача 12 467,50 грн. та 05.09.2023 року стягнуто 2 260,04 грн., а всього 14 727,54 грн. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.02.2022 року (справа №761/27903/21) виконавчий напис №49690 від 25.09.2020 року визнано таким, що не підлягає виконанню. Тому оскільки відповідач отримав безпідставно вказані кошти, на підставі положень статті 1212 ЦК України позивач просить стягнути зазначені суми з відповідача. 21.11.2023 року до суду надійшов відзив відповідача на позовні вимоги в якому представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову, оскільки правовою підставою набуття відповідачем коштів позивача, став договір відступлення прав вимоги, який є чинним та неоспореним, а тому позовна вимога в частині повернення коштів, отриманих відповідачем в межах виконання виконавчого напису, задоволенню не підлягає. Відповідь на відзив до суду не надходила. Учасники справи в судове засідання не з`явились, повідомлені належним чином про день, час та місце судового засідання. Позивач звернувся до суду із заявою про розгляд справи без його участі. На підставі положень статті 223 ЦПК України суд ухвалив про подальше слухання справи у відсутність сторін, які не з`явились в судове засідання. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, врахувавши процесуальні заяви сторін, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 25.09.2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. було вчинено виконавчий напис, який зареєстрований в реєстрі за №49690, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» заборгованості в сумі 10 885,00 грн. На підставі даного виконавчого напису, приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Єфіменком Д.О. 19.11.2020 року було відкрито виконавче провадження [NUMBER]. В рамках виконавчого провадження було звернуто стягнення на пенсійне забезпечення [PERSON] . З копії листа Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 13.03.2023 року за №1600-0403-8/18193 вбачається, що з пенсії [PERSON] здійснювались відрахування на погашення боргу в рамках виконавчого провадження [NUMBER] за період з 01.01.2021 року по 30.04.2022 року на загальну суму 12 467,50 грн. Крім того, позивач надав копію платіжної інструкції №23389PBNKI006f1d0002 від 05.09.2023 року на суму 2 260,04 грн., де зазначено призначення платежу: стягнення за ВП [NUMBER] з виконання виконавчого документу - виконавчий напис №49690 від 25.09.2020 року. Отже, під час примусового виконання виконавчого напису з позивача було стягнуто 14 727,54 грн. При цьому, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.02.2022 року (справа №761/27903/21) виконавчий напис №49690 від 25.09.2020 року визнано таким, що не підлягає виконанню. Рішення набрало законної сили. Постановою від 30.10.2023 року приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Овсієнко А.В. закінчила виконавче провадження [NUMBER] у зв`язку з визнанням виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі. Таким чином, до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 1212 ЦК України, тому суд вважає, що відпали правові підстави для набуття ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» коштів в розмірі 14 727,54 грн., примусово стягнутих за виконавчим написом, оскільки останній визнаний таким, що не підлягає виконанню. У відповідності до положень п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Також, у постанові Верховного Суду від 12.02.2020 р. в справі № 648/1102/19 вказано, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. На підтвердження вимог про стягнення судових витрат понесених [PERSON] у зв`язку з розглядом в суді цієї справи, було надано до суду: договір №12/1 про надання правової допомоги від 21.02.2023 року; копію акту виконаних робіт від 09.11.2023 року; копію платіжної інструкції №@2PL615641 від 08.03.2023 року на суму 6 000,00 грн. Так, відповідач у своєму відзиві просив відмовити позивачу у стягненні витрат на правничу допомогу, оскільки заявлені позивачем витрати на правничу допомогу є неспівмірними зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт. Враховуючи положення статті 28 Правил адвокатської етики (затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09.06.2017 року) необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка. За умовами ч.ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved