Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-18 00:00:00

У жовтні 2023 р. представник позивачки [PERSON] - адвокат Андрієнко І.В. звернулася в Рівненський районний суд Рівненської області із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в розмірі 58 447,80 грн. В обґрунтування позову вказує, що 06.02.2015 р. сторони уклали шлюб, у якому в них [INFO] народилася дитина [PERSON] . Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області у справі №569/11740/18 від 26.12.2018 р. їх шлюб розірвано. Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 05.12.2019 р. у справі №570/4597/19 стягнуто з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання малолітньої дитини аліменти в твердій грошовій сумі, а саме по 1100 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 25.09.2019 р. і до повноліття дитини. На підставі виконавчого листа від 05.12.2019 р. було відкрито виконавче провадження [NUMBER] про стягнення аліментів. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів №57946 від 05.09.2023 р. сума боргу становить 58 447,80 грн. Протягом останніх трьох років відповідач аліментів не сплачував, жодної допомоги на утримання дитини не надавав. Згідно з розрахунком неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, нарахованих за період з 25.09.2019 р. по 31.07.2023 р. становить 362 712,36 грн. Зважаючи на те, що розмір пені не може перевищувати 100 % розміру заборгованості по аліментах, стягненню підлягає неустойка (пеня) у розмірі 58 447,80 грн. У зв`язку з тривалою несплатою аліментів у повному обсязі з вини відповідача, фінансової можливості відповідача сплатити пеню за прострочення сплати аліментів, позивачка просить стягнути на її користь вказану неустойку (пеню) в розмірі 58 447, 80 грн. Наводить положення ч.2 ст. 141, ст.ст.180, 182, ч.1 ст.196 СК України, ч.ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 р., а також постанову ВП ВС від 03.04.2019 р. у справі №333/6020/16-ц. Ухвалою Рівненського районного суду від 13.11.2023 р. відкрито спрощене позовне провадження з викликом учасників. У судовому засіданні представник позивачки адвокат Андрієнко І.В. підтримала вимоги позову та просила їх задоволити. Не заперечила проти заочного розгляду справи. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату і час судового засідання, в судове засідання не з`явився повторно, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не подав. За наявності передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України умов суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення представника позивачки у судовому засіданні, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.02.2015 р., про свідчить засвідчена представником позивачки адвокатом Андрієнко І.В. копія свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] . Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідною засвідченою представником позивачки копією Свідоцтва про народження серія [NUMBER] . Дитина зареєстрована за місцем реєстрації позивачки за адресою [ADDRESS] , про що свідчить довідка про реєстрацію місця проживання особи №35634 від 16.03.2017 р., видана РЦ АП УЗНАП РМР. Рішенням Рівненського міського суду у справі №569/11740/18 від 26.12.2018 р. шлюб між сторонами розірвано. Рішення суду набрало законної сили 28.01.2019 р. Рішенням Рівненського районного суду у справі №570/4597/19 від 05.12.2019 р., змінено розмір аліментів, що були стягнуті з [PERSON] на користь [PERSON] згідно рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 09.02.2017 р. (справа №570/5716/16-ц); стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утриманням неповнолітньої дитини, дочки - [PERSON] , [INFO] , аліменти в твердій грошовій сумі, а саме по 1100 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 25.09.2019 р. і до повноліття дитини. Рішення суду набрало законної сили 09.01.2020 р. 06.08.2020 р. видано виконавчий лист у справі №570/4597/19 про збільшення розміру аліментів. 10.08.2020 р. державним виконавцем Рівненського РВ ДВС ЗМУ МЮ (м.Львів) Потонею Д.О. відкрито виконавче провадження [NUMBER] з виконання виконавчого листа №570/4597/19, виданого 06.08.2020 р., про збільшення розміру стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини дочки [PERSON] . Згідно з наданим Рівненським відділом державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 05.09.2023 р. за №57946 розрахунку заборгованості зі сплати аліментів згідно виконавчого листа №570/4597/19, виданого 06.08.2020 р. Рівненським районним судом Рівненської області про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини дочки [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі, а саме по 1100 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 25.09.2019 р. і до повноліття дитини, заборгованість по аліментах станом на 01.09.2023 року становить 58 447,80 грн. Представником позивачки адвокатом Андрієнко І.В. надано до суду розрахунок неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, нарахованих за період з 25.09.2019 р. по 31.07.2023 р., розмір якої складає 362 712,36 грн. Спірні відносини виникли у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем покладених на нього рішенням суду обов`язку щодо сплати аліментів на утримання спільної з позивачкою дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст. 155 СК України). Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України у редакції, чинній на час ухвалення рішення суду про стягнення аліментів). За положеннями ст.183 СК, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. У ч.1 ст.192 СК встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Згідно з п.23 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 №3 розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст стст.181, 192 СК, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Статтею 195 СК України передбачено, що заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не проводилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою-підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заборгованості працівника для даної місцевості. У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору судом. Згідно з частиною першою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів. Ухиленням від сплати аліментів необхідно вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо). Згідно з статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України). Системне тлумачення вказаних норм дає підстави дійти висновку, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. Оскільки Сімейним кодексом України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається, застосуванню підлягають норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то у платника аліментів відсутня вина у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19, провадження № 61-16670св19. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Предметом доказування в справі (ст.77 ч.2 ЦПК України) є власне сам факт виникнення відповідної заборгованості з вини платника аліментів і, як наслідок, виникнення в отримувача аліментів права на пред`явлення відповідної вимоги, та відповідні параметри для нарахування відповідно до закону неустойки за прострочення сплати аліментів: база нарахування, період нарахування, помісячна розбивка нарахувань, платежів, заборгованості, результат обрахунку неустойки (пені), вина платника аліментів у заборгованості. Тобто, предметом доказування є підстави позову та обставини, якими позивач обґрунтовує необхідність стягнення неустойки. З матеріалів справи вбачається, що за період вересень 2019 р. по липень 2023 р. відповідач не виконував належним чином рішення суду про стягнення аліментів і не надавав позивачці матеріальної допомоги на утримання дитини, внаслідок чого станом на 01.09.2023 року виникла заборгованість по аліментах в розмірі 58447,80 грн. Відповідачем не доведено існування обставин, які б слугували підставою для висновку про відсутність його вини щодо виникнення боргу по аліментах, тобто свідчили б про виникнення такої заборгованості не внаслідок дій чи бездіяльності платника аліментів. Отже, суд доходить висновку про те, що з вини відповідача, який зобов`язаний сплачувати аліменти, виникла заборгованість по аліментах, заявлена позивачкою сума пені не перевищує суму 100% суми заборгованості по аліментах. Відповідно до положення ч. 1 ст.196СК України розмір пені не може бути більше 100% заборгованості по аліментам. Норма частини 3 ст. 195 СК України вказує, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Частиною 8 ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Оскільки матеріали справи не містять інформації щодо оскарження і спростування цього розрахунку в суді в межах встановленого законом спору або ж з приводу розгляду певного питання органом державної виконавчої служби, за наслідками якого було б здійснено перерахунок чи внесено уточнення, виправлення тощо, тому цей документ підлягає безумовному врахуванню судом. Наведений представником позивачки спосіб обчислення неустойки (пені) узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18), тому й береться судом до уваги. Враховуючи положення ч. 1 ст. 196 СК України, що неустойка (пеня) може бути не більше 100 відсотків заборгованості, згідно розрахунку заборгованості від 05.09.2023 р. заборгованість станом на 01.09.2023 р. становила 58 447,80 грн., тому саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. Крім того, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача в дохід держави повинно бути стягнено судовий збір по справі у розмірі 1073,60 грн., оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду. Відповідачем до суду не подано доказів щодо звільнення його від сплати судового збору. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Ч. 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. За п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. У позовній заяві зазначено, що позивачкою понесено також витрати професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн. Між позивачкою та адвокатом Андрієнко І.В. укладено договір про надання правової (професійної правничої) допомоги від 11.07.2023 р., копію якого долучено до позовної заяви, з п.5 якого вбачається, що Клієнт виплачує Адвокату гонорар за правову допомогу/юридичні роботи згідно з додатковою угодою/додатком до даного договору або на підставі рахунку Адвоката після погодження розміру гонорару сторонами. До позовної заяви долучено рахунок №34 від 01.08.2023 р. на суму 7000 грн., з якого вбачається зміст послуг: надання консультації, збір доказів, підготовка та подання позовної заяви про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, представництво в суді, отримання судових документів; а також долучено квитанцію №1/34 від 01.08.2023 р. за послуги згідно рах. №34 від 01.08.2023 р., договір 11.07.2023 р., вартість послуги 7000 грн. У пунктах 36, 37 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16.04.2020 р. у справі №727/4597/19 (адміністративне провадження №К/9901/32645/19) 36 вказано: «Тобто, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа. Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, Верховний Суд доходить висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. ВС КЦС у постанові від 27.07.2022 р. у справі №686/28627/18 зазначив наступне. Аналізуючи вказані норми ЦПК України про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, Верховний Суд дійшов висновку, що до понесених стороною витрат на професійну правову допомогу відносяться як витрати, які оплачені стороною/третьою особою до моменту заявлення вимоги про їх відшкодування так і ті, які будуть оплачені нею в майбутньому, якщо це відповідає умовам договору. Аналогічні правові висновки сформульовані Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, провадження № 61-21442св19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, провадження № 61-21197св19, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, провадження № 61-44217св18, у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 640/4126/19, провадження № 61-14735св20 та ін. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.02.2020р. у справі № 648/1102/19, де зазначено наступне. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їхуже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Щодо розміру витрат, понесених позивачем на правничу допомогу, то суд вважає за доцільне зазначити, у постановах Верхового Суду, а саме додатковій постанові від 19.02.2020 р. у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначено: "34. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 35. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 36. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 37. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. 38. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. 39. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. 40. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. 41. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. 42. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. 43. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). 44. Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. 45. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України. 46. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 47. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності." Також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.01.2021 р. у справі № 750/2055/20 (провадження № 61-16723св20) зазначено: "Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності»." У зв`язку з тим, що відповідач у судові засідання не з`явився жодного разу, відзиву не подано, заява про зменшення розміру витрат на правову допомогу відсутня, а ініціатива суду виключається з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони, тому з відповідача на користь позивачки підлягають до стягнення понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 7000 грн.

Outcome: approved