Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-17 00:00:00

У вересні 2023 року позивач [PERSON] , через адвоката Вибіцького К.Є., (ордер, а.с. 22,23), звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженої відповідальністю (далі - ТОВ) «Держзакупівлі.Онлайн», в якому просила суд зобов`язати відповідача виплатити заборгованість по заробітній платі у розмірі 64 239,00 грн. На обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що з 01 серпня 2019 року була прийнята на роботу до ТОВ «Держзакупівлі.Онлайн» на посаду менеджера з персоналу. 23 вересня 2022 року звільнилась з роботи на підставі п.1 ст.36 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП), починаючи з березня 2022 року до часу звільнення відповідач не виплачував заробітну плату. Відповідачем було виплачено у вересні 2022 року компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 25 408,50 грн. Станом на лютий 2022 року ставка заробітної плати позивача становила 11 400,00 грн. У позові вказується, що заборгованість за шість місяців склала 79 800,00 грн. без врахування ПДФО та військового збору, та з врахуванням зазначених податків становить 64 239,00 грн., які [PERSON] просить зобов`язати відповідача виплатити. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2023 року позовну заяву залишено без руху (а.с.28,29). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2023 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, роз`яснено право подати заяви, заперечення, пояснення (а.с.44,45). 27 листопада 2023 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву з додатками (а.с.48-79). У відзиви вказується, у зв`язку з військовою агресією рф в Україні введено воєнний стан з 24 лютого 2022 року, який діє й наразі. Місто Київ не перебував в окупації, діяльність підприємства не призупинялась. Проте, позивачка з 01 березня 2022 року не виходила на роботу, не виконувала покладених на неї обов`язків, не повідомляла про своє місцеперебування. 21 вересня 2022 року [PERSON] з`явилась на роботі, звернулась до директора підприємства з проханням звільнити її, також повідомила що за весь час відсутності перебувала за кордоном, пообіцяла надати пояснення. Вказується, що при звільнення було виплачено заробітну плату з вересень 2022 року. У відповіді на відзив на позовну заяву стороною позивача підтримується позиція, наведена у позовній заяві. Вказується, що відповідач не надає доказів, що позивач не здійснювала свої трудові обов`язки та суд має критично відносить до табелів обліку робочого часу. Факт того, що позивач виконувала свої обов`язки підтверджується скріншотами переписки з месенджерів та електронної пошти між позивачем та співробітниками відповідача. Відповідач не намагався зв`язати з позивачкою, хоча міг застосувати простій на підприємстві, оголосити про дистанційну або надомну роботу, цього відповідачем не було здійснено. (а.с.71-139). У запереченні на відповідь на відзив сторона відповідача підтримує доводи відзиву на позовну заяву. Додатково вказує, що переписка зі скріштотів, надана позивачем, не доводить виконання доручень, поставлених директором товариства. Зі скріншотів неможливо встановити зміст листування, пов`язаного з виконання трудових обов`язків позивачем; ім`я та прізвища авторів позивач може у будь-який момент змінити, частина переписки не містить номерів телефонів. Будь-яких кадрових питань щодо переведення позивача на дистанційну роботу директором товариства не приймалось (а.с. 141-143). Згідно ч.1 ст.174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи, з огляду на що судом не приймаються до розгляду письмові пояснення позивача на заперечення відповідача (а.с. Справа розглядається за правилами ч.5 ст.279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, відповідно до положення ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не проводиться. Суд, дослідивши доводи позивача, викладені у позові та відповіді на відзив, доводи сторони відповідача, викладені у відзиві на позовну заяві та запереченні на відповідь на відзив, та оцінивши надані докази, суд дійшов наступного висновку. У відповідності до статей 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно статті 12 частини 2 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] працювала в ТОВ «Держзкупівлі.Онлайн» з 01 серпня 2019 року до 23 вересня 2022 року, звільнилась з роботи на підставі п.1 ст.36 КЗпП, що вбачається з копії трудової книжники (а.с.6-11). Наказом ТОВ «Держзкупівлі.Онлайн» від 21 вересня 2023 року №11-к [PERSON] звільнено за угодою сторін підставі п.1 ст.36 КЗпП, вирішено звільнити з посади з 23 вересня 2023 року, провести остаточний розрахунок та грошову компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з 01 серпня 2019 року по день звільнення - 65 календарних днів (а.с.52). Згідно розрахунку при звільненні за вересень 2022 року борг за організацією по компенсації за відпустку - 25 408,50 грн. (55). Як вбачається з копії розрахункового листка за лютий 2022 року [PERSON] виплачено 9 177,00 грн., за вересень 2022 року - 25 408,50 грн. (а.с.54). Стороною позивача вказується, що починаючи з березня 2022 року та по час звільнення [PERSON] виконувала свої трудові обов`язки, разом з тим, як стверджує сторона відповідача, позивачка у цей період була відсутня на роботі, трудові функції не виконувала оскільки перебувала за кордоном. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Як вбачається з копій витягу із табелю обліку використання робочого часу, [PERSON] не перебувала на роботі з 01 березня по 22 вересня 2022 року, проставлено умовні позначення «НЗ» (а.с.63-70). Відповідно до наказу Держкомстату України від 05 грудня 2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці», у табелі обліку використання робочого часу відповідач відмічав час неявки позивачки на роботу умовним позначенням «НЗ» - з нез`ясованих причин. Статтею 139 КЗпП України встановлено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна роботодавця, з яким укладено трудовий договір. Указані табелі обліку робочого часу судом приймаються як належні та достатні докази відсутності позивача на робочому місці у зазначений сторонами період, підстави ставити під сумнів достовірність даних доказів, як про це просить позивачка, у суду відсутні. Крім того, суд враховує, що 21, 22, 23 вересня 2022 року відповідач також склав акти про відсутність позивачки на робочому місці (а.с.71-73). У позовній заяві позивачка посилається, що відповідачем не було запроваджено у товаристві простою, надомної або дистанційної роботи. Слід зауважити, що законодавством не встановлено чітких умов (підстав) оголошення простою на конкретному підприємстві, запровадження надомної або дистанційної роботи. Також не встановлено і жодних обмежень, тому вирішення питання щодо запровадження різних форм організації праці повною мірою залежить від об`єктивних обставин, які склалися на підприємстві, та бажання роботодавця. Також необхідно зауважити, що оголошення простою, запровадження надомної або дистанційної роботи є правом, а не обов`язком роботодавця. Згідно статті 94 Кодексу законів про працю України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі па життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, строк дії якого неодноразово продовжувався та триває станом на час розгляду судом даної справи. Згідно з пунктом 3 Указу Президента України у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року №2136-ІХ (далі Закон №2136-ХІ) вступив в дію з 24 березня 2022 року до закінчення воєнного стану. Згідно ст. 1 Закону №2136-ІХ, цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Згідно з пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 2136-ІХ главу XIX "Прикінцеві положення" Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «2. Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». За поясненнями відповідача, ним було враховані Роз`яснення Мінекономіки 23 березня 2022 року «Відповіді на поширені питання зі сфери трудових відносин в умовах воєнного стану», відповідно до яких, відсутність працівника на роботі у зв`язку з бойовими діями не може бути кваліфікована як прогул без поважної причини; до з`ясування причин відсутності працівника та отримання від нього письмових пояснень, доцільно обліковувати його, як працівника, відсутнього з нез`ясованих або з інших причин. Оскільки, позивачка з березня 2022 року по вересень 2022 року була відсутня на робочому місці, то відповідачем, у зв`язку невиконанням позивачкою трудових функцій, здійснювався облік відсутнього працівника у табелі обліку використання робочого часу із відміткою про нез`ясовані причини відсутності, та відповідно не здійснювалась виплата заробітної плати. У матеріалах справи відсутня будь-яка інформація та докази щодо заявлення позивачем при звільненні за угодою сторін та отриманні розрахунку будь-яких вимог до відповідача щодо виплати заборгованості із заробітної плати за період з березня 2022 року по вересень 2022 року. У розрахунку при звільненні було вказано лише про наявність заборгованості за компенсацію невикористаної відпустки, яка була перерахована на рахунок позивача відповідно до розрахункового листа за вересень 2022 року. Надані стороною позивача скріншоти переписок з месенджерів та електронної пошти у спірний період, судом не приймаються як достовірні докази виконання позивачкою своїх трудових обов`язків, оскільки, з огляду на заперечення сторони відповідача, вони не дозволяють достовірно встановити осіб, які ведуть листування, та його зміст, зокрема що листування стосується виконання доручень відповідача. Таким чином, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості із виплати заробітної плати за період з березня 2022 року по вересень 2023 року є безпідставними. Щодо заяви позивача про поновлення строку звернення до суду із позовною заявою, суд зазначає, що звернувшись до суду із позовом, зокрема щодо стягнення невиплаченої заробітної плати, позивачем не пропущений передбачений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду. Відповідно до положень ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). За змістом ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. Поряд із цим, пунктом 1 Глави XIX «ПРИКІНЦЕВІ ПОЛОЖЕННЯ» КЗпП України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Каратин в Україні був встановлений постановою Кабінету Міністрів України з 12 березня 2020 року та діяв до 30 червня 2023 року, а із позовною заявою позивач звернувся до суду шляхом надіслання позовної заяви з додатками до неї засобами поштового зв`язку 23 вересня 2023 року, тож позивачем при звернення до суду з відповідним позовом не було пропущено встановлених ст. 233 КЗпП України строків звернення. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява №63566/00). Враховуючи вищевикладене, дослідивши в сукупності надані сторонами докази, оцінивши доводи сторін у справі, обставини справи, стан в якому сторони опинилися внаслідок збройної російської агресії, суд дійшов висновку, що позивачкою не доведено обґрунтованість позовних вимог, відтак в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Від сплати судового збору позивача звільнено на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: dismissed