Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-21 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. \~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] зазначає, що він є власником частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , власником іншої частини квартири є його покійний батько [PERSON] , який помер [INFO] . Дана квартира належить їм на підставі договору обміну від 13.01.1999 року, посвідченого Універсальною товарною біржею «Біржа по торгівлі нерухомістю та транспортом». Позивач у серпні 2023 звернувся до суду із позовом про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом. Під час розгляду справи було отримано витяг з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 14.08.2023 року, з якого вбачається, що на підставі постанови від 04.12.2008 року було накладено арешт на їх квартиру. Арешт, накладений на вище зазначене майно перешкоджає позивачу в оформленні спадкових прав. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. 20\~грудня 2023\~року до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до ПОКРОВСЬКОГО ВІДДІЛУ ДЕРЖАВНОЇ ВИКОНАВЧОЇ СЛУЖБИ У М. КРИВОМУ РОЗІ ПІВДЕННОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ МІНІСТЕРСТВА ЮСТИЦІЇ (М. ОДЕСА) про зняття арешту. 21 грудня 2023 року ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області було відкрито провадження у справі та призначено справу в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи, справу призначено до слухання на 22 січня 2023 року. ІІІ.\~Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні судом встановлено, що позивач [PERSON] пред`явив позов про зняття арешту з майна до відповідача ПОКРОВСЬКОГО ВІДДІЛУ ДЕРЖАВНОЇ ВИКОНАВЧОЇ СЛУЖБИ У М. КРИВОМУ РОЗІ ПІВДЕННОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ МІНІСТЕРСТВА ЮСТИЦІЇ (М. ОДЕСА), що підтверджується позовною заявою. В судовому\~засіданні судом\~встановлено,\~що відповідно\~до листа\~Покровського відділу державної виконавчої\~служби у\~місті Кривому\~Розі Південно-Східного\~міжрегіонального управління\~Міністерства юстиції\~(м.\~Одеса) від 04 жовтня 2023 року №28.10-34/125596, орган державної виконавчої служби зазначив, що згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, станом на 02.10.2023 відносно [PERSON] , обліковується наступний запис про обтяження (№8260142), об`єкт обтяження квартири, адреса: [ADDRESS] . Надати більш детальну інформацію, в тому числі щодо виконавчих проваджень, які надходили на виконання не є можливим, оскільки у відповідності до наказу від 25.12.2008 за №2274/5 «Про затвердження порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби» та наказу від 07.06.2017 №1829/5 «Про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями», термін зберігання завершених виконавчих проваджень становить 3 роки. Судом встановлено, що позивач у своїй заяві зазначає «Було отримано витяг з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 14 серпня 2023 року з якого вбачається, що на підставі постанови від 04.12.2008 року було накладено арешт на майно [PERSON] , а саме; на квартиру за адресою: [ADDRESS] в рамках виконавчого провадження №АЕ904472». В судовому засіданні судом встановлено, що в Єдиному державному реєстрі судових рішень міститься певна кількість судових рішень про стягнення з позивача [PERSON] на користь певних юридичних осіб грошових коштів. ІV. Мотивована\~оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відносини, що склалися приводу про знаття арешту майна регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про виконавче провадження» та Цивільним процесуальним кодексом України. Відповідно до ч. 2 ст. 30 ЦПК України, позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України та ч.1ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.ч.1, 2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 Постанови Пленуму ВССУ № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03 червня 2016 року позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). \~Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VI) (далі - Закон про виконавче провадження). Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст.ст.\~12,\~13,\~81 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.\~Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.\~ Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог статті 404 КПК України 1960 року вирок, що набрав законної сили, звертається до виконання судом, який постановив вирок, не пізніше як через три доби з дня набрання ним законної сили або повернення справи з апеляційної чи касаційної інстанції. У разі якщо вирок або його частина підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, суд видає виконавчий лист, який надсилається на виконання органам державної виконавчої служби відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Органи, що виконують вирок, постанову або ухвалу, повідомляють суд, який їх постановив про їх виконання. Статтею 537 КПК України 2012 року (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) урегульовані питання, які вирішуються під час виконання вироків. Положеннями статті 539 КПК України 2012 року визначено порядок вирішення судом питань, які виникають під час виконання вироку. Проте зазначеними нормами закону не встановлено порядку скасування арешту, накладеного в порядку виконання вироку про конфіскацію майна як вид покарання. Відсутнє і посилання на можливість такого скасування за правилами ЦПК України. Крім того, положеннями КПК України 2012 року (розділом VIII) не встановлено порядок оскарження рішення, дій або бездіяльності органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб стосовно виконання судового рішення щодо конфіскації майна у кримінальному провадженні. Враховуючи наданні докази, суд повно і всебічно з`ясував обставин, на які посилаються позивач як на підставу своїх вимог, підтверджених наданими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, так як позивачем [PERSON] подано позов до неналежного відповідача, за вказаними категоріями справ належним відповідачем є певна юридична особа на користь якої з позивача [PERSON] стягуються грошові кошти, а відповідний орган державної виконавчої служби має бути залучений як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Outcome: dismissed