Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , про стягнення боргу за договором позики. Позов обґрунтовано тим, що між сторонами 03.05.2022 укладено договір позики, згідно умов якого відповідач отримав від позивача 2482 євро, з поверненням заборгованості до 03.07.2022. Відповідач 04.05.2023 повернув частину заборгованості у розмірі 400 євро, іншу частину боргу 2082 євро відповідач не повернув, тому позивач просить стягнути з відповідача зазначену заборгованість за договором позики та понесені судові витрати, які складаються із судового збору - 1073,60 грн. В судове засідання позивач не з`явився, його представник адвокат Пивоваров В.І. подав до суду заяву, в якій просить розглянути справу без участі позивача та його представника, позов підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце, дату і час розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку за зареєстрованою адресою проживання, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, клопотання про відкладення судового засідання до суду від нього не надходило. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення по справі при заочному розгляді, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши у судовому засіданні письмові докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Суд установив, що відповідно до розписки від 03.05.2022 [PERSON] отримав від [PERSON] в борг кошти в сумі 2482 євро та зобов`язався повернути їх до 03.07.2022 (а.с.20). З розписки від 04.05.2022 вбачається, що [PERSON] повернув 400 євро [PERSON] від суми боргу 2482 євро (а.с.12). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Статтями 1047, 1048, 1050 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. \~ \~ \~ \~ Відповідно до частини першої\~статті 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України\~встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до\~статті 192 ЦК України\~іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 524 ЦК України\~визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України\~встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої\~статті 1046 ЦК України, а також частини першої\~статті 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті відповідають постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18, зокрема в якій зазначено, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046, ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 по справі № 373/2054/16-цвказано, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Суд установив що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті, враховуючи встановлену статтею 204 ЦК України\~презумпцію правомірності правочину та дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості у валюті, визначеній договором. Таким чином, позовні вимоги підлягають повному задоволенню і з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість у розмірі 2082 євро. У зв`язку із задоволенням позовних вимог документально підтверджені судові витрати позивача у виді судового збору за пред`явлення позову 1073,60 грн підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі ст.ст. 192, 524, 625, 625, 1047-1050 ЦК України,

Outcome: approved