Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Братської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області про поновлення батьківських прав. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 19.12.2014 року рішення Братського районного суду Миколаївської області вона була позбавлена батьківських прав щодо своєї доньки [PERSON] , [INFO] . Протягом майже десяти років позивач не спілкувалася з донькою, оскільки відповідач заперечував проти цього. Потім дитина знайшла її через соціальні мережі та вони почали спілкуватися, та з літа 2022 року підтримують теплі відносини між матір`ю та донькою. З цього часу відповідач не заперечував проти того, щоб мати спілкувалася з дитиною, відвідувала її за місцем проживання в м. Южноукраїнську. Однак з лютого 2023 року змінив свою думку щодо відвідувань дитиною матері та їх спільного спілкування та почав забороняти дитині бачитися з матір`ю. Позивач дізналася, що батько часто відсутній за місцем проживання, оскільки багато працює, в цей час донька знаходиться з бабусею та її молодшою донькою. Бабуся часто кричить на дитину, не приділяє їй належної уваги. На даний час у позивача з донькою теплі відносини, вона максимально намагається підтримувати дитину, надає матеріальну допомогу. Позивач бажає брати належну участь у вихованні дитини, піклуватися про її фізичний та духовний розвиток. Тому просить суду поновити її в батьківських правах по відношенню до дитини. Під час судового засідання позивач та її представник підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позові, додатково позивач пояснила, що підстав для позбавлення її батьків не було, вона дитину не кидала, а відповідачем були створені умови щоб вона не бачилася з донькою. Відповідач погрожував їй фізично, вона його боялася, тому вимушена була піти з дому, а дитину їй він не віддав та змусив написати розписку, що вона залишає дитину. Відповідач під час судового розгляду справи позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що подружнє життя з позивачкою не склалося через її зраду. Він її вигнав з дому, вона написала розписку, що залишає дитину з батьком. Протягом десяти років життям дитини не цікавилася. Вихованням та матеріальним забезпеченням дитини займався він. Він працює далекобійником, відрядження бувають по два-три тижні. В цей час донька залишається з бабусею. Два роки тому мати через соціальні мережу почала спілкуватися з донькою. Розуміючи, що дитина має право знати матір, він не заперечував проти спілкування, дозволяв доньці відвідувати матір за місцем її проживання в м. Южноукраїнську. Згодом поведінка дитини змінилася в негативну сторону, вона почала курити, погано себе поводити. На його думку це сталося через негативний сплив матері на дитину. Він заборонив відвідування дитини матір`ю. Відповідач заперечує проти поновлення батьківських прав, оскільки мати не цікавилася долею дитини десять років. Представник відповідача також вважала, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Ухвалою суду від 11 квітня 2023 року до участі у справі в якості третьої особи було залучено орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Згідно із ст. 3 «Конвенції про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 2 вересня 1991року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. На цьому наголошує і практика ЄСПЛ, і практика Верховного Суду. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст.12 вказаного Закону, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Положеннями норм Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні до неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України). Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Також ЄСПЛ у рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», (заява № 2091/13) та у рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09, § 100) зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. ЄСПЛ у справі «Савіни проти України» вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. При цьому, у конкретній ситуації враховується, що з іншої сторони держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 52). Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 19.12.2014 року [PERSON] позбавлена батьківських прав відносно дитини [PERSON] . Згідно з висновком органу опіки та піклування Южноукраїнської міської ради від 14 07.06.2023 року, орган опіки та піклування, вислухавши пояснення [PERSON] та [PERSON] , дослідивши наявні документи, враховуючи ініціативу матері в поновлення батьківських прав, зміну ставлення матері до доньки, її матеріальний та сімейний стан, позитивні характеристики, думку малолітньої [PERSON] , комісія прийшла до висновку, що поновлення батьківських прав [PERSON] , відповідатиме інтересам дитини. Під час судового засідання, в присутності психолога, була допитана [PERSON] , [INFO] , яка пояснила суду, що батько їй пояснював, що мати не проживає з ними, оскільки позбавлення батьківських прав. Коли вона вперше за десять років побачила маму то дуже плакала. Вона дуже любить і маму і папу. Батько не хоче щоб вона проживала з мамою. Коли вона гостює у мами вони розважаються, дивляться фільми. З бабою у неї напружені відносини, часто сваряться. [PERSON] хоче щоб матір поновили в батьківських правах та вони проживали разом. Під час судового засідання були допитані свідки. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є сестрою позивачки. Коли сестра перестала проживати з чоловіком, [PERSON] дитина залишилася проживати з батьком, але мати постійно бучилася з донькою. Потім позивач, [PERSON] , переїхала проживати до м. Южноукраїнська. Батько привозив [PERSON] до тітки додому. Дитина хотіла бачитися з мамою, але боялася про це сказати батькові. Вважає, що позовні вимоги слід задовольнити, поновити [PERSON] в батьківських правах по відношенню до дитини, так як дитина дуже любить свою маму, а мама любить дитину та бажає приймати участь у її вихованні. Свідок [PERSON] суду показав, що він є чоловіком позивача [PERSON] , яка хоче поновити батьківські права по відношенню до дитини, доньки [PERSON] . Матір дуже любить свою дитину, а батько наразі забороняє їм спілкуватися. Дитині потрібна також її матір для нормального розвитку. Свідок [PERSON] суду показав, що він є другом сім`ї [PERSON] та її чоловіка. Коли донька [PERSON] , [PERSON] , приїжджає до м. Южноукраїнськ, їх діти разом граються. [PERSON] добре розвинена дитина, та любить свою маму. Свідок [PERSON] суду показала, що вона є бабусею [PERSON] . Після того, як її син розвівся з позивачем, донька залишилася проживати з батьком. Матір, в присутності секретаря сільської ради, написала розписку, що відмовляється від дитини. [PERSON] десять років не цікавилася життям дитини, не надавала допомогу на її утримання. Весь цей період дитиною займався батько. [PERSON] росла дбайливою та люблячою донькою. Після того, як [PERSON] почала спілкуватися з мамою, її поведінка кардинально змінилася. Вона почала поводити себе негативно, почала курити, гроші на сигарети їй дає мама. Все це вказує на те, що присутність мами в житті дитини, негативно впливає на її розвиток, тому поновлювати мати в батьківських правах не потрібно. Свідок [PERSON] суду показала, що сім`ю [PERSON] знає давно. [PERSON] дуже дбайливий та люблячий батько. Навчанням та вихованням дитини займався тільки батько. Матір жодного разу не була присутні на батьківських зборах. Психолог після спілкування з [PERSON] зазначила, що наразі дитина переживає складний період, вона відстоює свої кордони та інтереси. Потрібна участь батьків у вихованні дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Відповідно до частин першої, четвертої статті 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. Згідно з п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», особам, позбавленим батьківських прав, надано право звернутися до суду з позовом про їх поновлення. Розглядаючи такі справи, суди зобов`язані перевіряти, наскільки змінилися поведінка особи та обставини, що були підставою для позбавлення її батьківських прав. При вирішенні питання про поновлення батьківських прав одного з батьків суд бере до уваги думку другого з них та інших осіб, із якими проживає дитина, враховує її інтереси, а також думку дитини, якщо вона її може висловити. Суд, заслухавши думку дитини [PERSON] , врахувавши, що позивач змінила своє ставлення до дитини, намагається брати участь у її вихованні, проводить з нею час навчання та відпочинку, купує необхідні речі, з пояснень позивача вбачається, що вона бажає займатися вихованням своєї доньки, дійшов висновку, що позивачка від часу ухвалення рішення про позбавлення її батьківських прав до теперішнього часу змінила своє відношення до виконання батьківських обов`язків. Відповідно до ч.5 ст.169 СК України при вирішенні справи про поновлення батьківських прав одного з батьків суд бере до уваги думку другого з батьків, інших осіб, з ким проживає дитина. Протягом розгляду справи в суді [PERSON] як на заперечення проти позову, посилався лише на те, що мати сама залишила дитину та десять років не цікавилася її долею. Надати пояснення, які є перешкоди для поновлення позивача у батьківських правах та у чому саме полягає недоцільність такого поновлення не зміг. Аналізуючи обставини справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову. Відповідно до ст.. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати, понесені при сплаті судового збору.

Outcome: approved