Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-11 00:00:00

В травні 2023 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом первісно до [PERSON] , в якому просила визнати дійсним договір купівлі-продажу будинку, укладений 09 серпня 2001 року між нею та [PERSON] , зареєстрований на універсальній товарній біржі «РіКо-Альянс», за яким вона купила житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . Вказуючи, що між ними було домовлено всі умови договору, який був укладений у письмовій формі і він був повністю виконаний, тобто вона передала власниці його вартість і після підписання договору почала користуватися будинком та проживати в ньому. Проте на тепер дізналася, що нормами Цивільного кодексу передбачено обов`язкове нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, тому просила суд визнати його дійсним. Крім того просила також визнати за нею право власності на будинок. Під час підготовчого провадження ухвалою суду від 08 листопада 2023 року, за заявою, позивачки було замінено відповідача [PERSON] на Воскресенську селищну раду Миколаївського району Миколаївської області, оскільки продавчиня будинку, зазначена в договорі, померла, а спадкоємців встановлено не було, тобто посилання позивачки нате, що її спадкоємицею була [PERSON] не знайшло свого підтвердження під час провадження в справі. Відзиву відповідач не подав, проте надав заяву з проханням розглядати справу без участі їх представника. Позивачка в судове засідання не з`явилася, про його час та місце повідомлена належним чином, надала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, а позов задовольнити. Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Будинок з господарськими та побутовими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , належав на праві приватної власності громадянці [PERSON] на підставі свідоцтва, виданого виконкомом 28 грудня 2001 року Калинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, зареєстрованого в КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» за №138 від 28 грудня 2001 року. 09 серпня 2001 року між [PERSON] та позивачкою був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого перша продала, а остання купила зазначений житловий будинок. Договір був укладений в письмовій формі на універсальній товарній біржі «РіКо-Альянс» і зареєстрований там під № 236. В той же час позивачці, як покупцю, в теперішній час стало відомо, що для вчинення реєстраційних дій з нерухомістю потрібно щоб договір купівлі-продажу був укладений в письмовій формі та посвідчений нотаріально. 07 вересня 2001 року право власності за укладеним договором позивачка зареєструвала за собою в комунальному підприємстві Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації за реєстраційним номером 138. Проте [PERSON] померла у вересні 2001 році і спадкоємців не встановлено. Відповідно до ст. 224 ЦК України 1963 року, який діяв на той час (час укладення договору), за договором купівлі-продажу житлового будинку продавець зобов`язаний передати майно у власність покупця, а останній зобов`язаний прийняти майно та сплатити за нього обумовлену грошову суму. Право власності на майно, придбане за таким договором настає відповідно до ст. 128 того ж кодексу з часу передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що між сторонами відбулася домовленість про купівлю-продаж житлового будинку. На підтвердження угоди між сторонами був підписаний в простій письмові формі договір купівлі-продажу від тієї ж дати, зареєстрований на товарній біржі. Після укладення договору позивачка сплатила власниці повну вартість будинку і отримала його у користування та володіння. В той же час, нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна не відбулося, що не дає можливості позивачці належним чином володіти та користуватися ним або ж розпорядитися. Статтею 227 ЦК України 1963 року, який був чинним на час укладення договору, передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладається в письмовій формі та підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, якщо хоча б одна із сторін є громадянином. Недотримання даної вимоги тягне за собою до недійсності договору (ч. 1 ст. 47 ЦК України). Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що такий договір підлягає реєстрації у відповідному виконкомі органу місцевого самоврядування (або ж в МБТІ відносно міст та селищ міського типу). Згідно з частиною 2 статті 47 ЦК України 1963 року суд може на вимогу однієї із сторін договору визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від нотаріального посвідчення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього. Відповідно до матеріалів справи та змісту вказаного вище договору вбачається, що його сторони узгодили всі суттєві умови угоди, в тому числі й ціну, а потім виконали зобов`язання за ним, тому суд вбачає достатньо підстав для визнання дійсним договору купівлі-продажу будинку. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: approved