Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-08 00:00:00

У листопаді 2023 року керівник Баштанської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області звернувся до суду з позовом до [PERSON] про конфіскацію земельної ділянки. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] , яка є громадянкою російської федерації, в порядку спадкування набула право власності на 1/2 частку майна померлого [PERSON] , яке складається з земельної ділянки із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із кадастровим номером 4825780700:29:000:0018, площею 5,17 га, що належала останньому на праві власності. В подальшому, [PERSON] на вказану частку успадкованої земельної ділянки отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №590659 з визначеним, але не присвоєним, кадастровим номером 4825780700:29:000:0025 площею 2,585 га. В порушення ч. 4 ст.81, ст.145 Земельного кодексу України, [PERSON] протягом року не відчужила успадковану земельну ділянку, у зв`язку з чим прокурор просив конфіскувати її у власність держави. Ухвалою суду від 21 листопада 2023 року застосовано заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку, що на підставі державного акту ЯГ №590659 від 04.10.2006 року належить [PERSON] , на строк до виконання рішення суду або до скасування арешту, у порядку передбаченому ст.158 ЦПК України. В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав, з викладених у позові підстав просив про їх задоволення, проти заочного розгляду справи заперечень не мав. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася шляхом опублікування оголошень на офіційному веб-сайті суду. Відзив на позов не надійшов. За наявності умов, визначених у ч.1 ст.80 ЦПК України, суд вважав за можливе здійснити заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши докази у справі, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. За даними копії свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 29.03.2006 року (спадкова справа №331, 2005 рік), зареєстрованого в реєстрі за №2-298, посвідченого державним нотаріусом Снігурівської державної нотаріальної контори Ігнатенко В.С., спадкоємцем 1/2 частки майна [PERSON] , який помер [INFO] , яке складається із земельної ділянки площею 5,17 гектарів у межах згідно з планом, яка розташована в межах території Баратівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належної спадкодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК № 082616, виданого Снігурівською райдержадміністрацією 28 березня 2003 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №10, кадастровий номер 4825780700:29:000:0018, є його дочка [PERSON] , що мешкає за адресою: [ADDRESS] . Оцінка 1/2 частки спадкового майна становить 18461,80 грн. (а.с.26). На підставі вказаного свідоцтва про право на спадщину за законом та виготовленою на його підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки громадянину України [PERSON] та громадянці Росії [PERSON] для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах території Баратівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області (виконавець ПП [PERSON] , договір №139 від 28.08.06р), [PERSON] Снігурівською райдержадміністрацією 04 жовтня 2006 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №590659 на площу 2,585 га, кадастровий номер 4825780700:29:000:0025, розташовану в межах території Баратівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, цільовим призначенням для ведення тованого сільськогосподарського виробництва (а.с.27-58). Проте, з інформації, зазначеній ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області у листі від 23.10.2023 року вбачається, що кадастровий номер 4825780700:29:000:0025, який був визначений земельній ділянці, що утворилася у результаті фактичного поділу земельної ділянки [PERSON] між спадкоємцями, цій ділянці присвоєний не був. У Державному земельному кадастрі земельна ділянка кадастровий номер 4825780700:29:000:0025 зареєстрована за іншою особою. Має місце дублювання кадастрових номерів. Земельній ділянці [PERSON] при проведенні її державної реєстрації буде присвоєно новий кадастровий номер (а.с.24, 71). За даними копії паспорту громадянина російської федерації № [NUMBER] виданого 25.01.2001, код органу, що видавав 872-007, [PERSON] є громадянкою росії (а.с.54). За даними листа Управління ДМС у Миколаївській області від 17.10.2023 року за обліками УДМС у Миколаївській області [PERSON] щодо документування паспортом громадянина України, посвідкою на постійне/тимчасове проживання на території України до підрозділів УДМС у Миколаївській області не зверталася (а.с.62). Статтею 13 Конституції України визначено, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст.14 Конституції України). У ч. 4 ст.22 ЗК України ( у редакції, що діяла на час видачі свідоцтва про право на спадщину) землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземним громадянам, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. За змістом ч.2, ч.3, ч.4 ст.81 ЗК України ( у редакції, що діяла на час видачі свідоцтва про право на спадщину), іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі, зокрема, прийняття спадщини. Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземними громадянами, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. На час набуття права власності відповідачкою права власності на земельну ділянку була чинною ст.145 ЗК України, яка визначала, що якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У випадках, коли земельна ділянка цією особою протягом встановленого строку не відчужена, така ділянка підлягає примусовому відчуженню за рішенням суду. За змістом ч. 1, 2 та 4 статті 145 ЗК України у чинній редакції якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Такий позов подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах, а ціна проданої земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. Відповідно до вимог пп. "е" ч.1 ст. 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Відповідачка [PERSON] , будучи громадянкою іншої держави, законно, на підставі успадкування, набула право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, однак протягом встановленого законом річного строку не відчужила її, що є підставою для конфіскації цієї земельної ділянки на користь держави. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. У даній справі встановлено, що відповідачка не мала перешкод у доступі до законодавства і знала, що земельна ділянка сільськогосподарського призначення має бути нею відчужена протягом року, а у іншому разі така земельна ділянка підлягає конфіскації з компенсацією відповідачу її вартості, тому втручання в право особи на мирне володіння майном за обставин встановлених у справі є правомірним. Підставою представництва прокурором інтересів держави є бездіяльність органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції держави у спірних правовідносинах, ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, який за законом є уповноваженим органом щодо здійснення державного нагляду (контролю) в частині дотримання вимог земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності. Порушення інтересів держави у даному випадку полягає в тому, що [PERSON] не дотрималася визначеної законодавством процедури використання земельної ділянки сільськогосподарського призначення та, як іноземний громадянин, не вжила заходів для її відчуження, у зв`язку з чим на теперішній час є власником спірної земельної ділянки на території України. При цьому, прокурор листом від 13.10.2023 року повідомив ГУ Держгеокадстру у Миколаївській області про виявлені порушення земельного законодавства, проте останнє заходів до усунення порушень не вжило. З урахуванням вище зазначеного, позов прокурора підлягає до задоволення повністю. Суд розподіляє судові витрати на підставі ст.141 ЦПК України. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1342 грн. судового збору, сплаченого за подання заяви про забезпечення позову та 2684 грн. судового збору за подання позову, всього 4026 грн.

Outcome: approved