Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-08 00:00:00

У серпні 2023 року до суду звернулося ТОВ «Кредитні ініціативи» (надалі - позивач, товариство) із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування позову товариство вказувало, що у листопаді 2007 року АКБ «ТАС-Комерцбанк» (правонаступником якого були ВАТ «Сведбанк», ПАТ «Сведбанк») уклав з відповідачем [PERSON] кредитний договір № 1602/1107/71-006, за яким банк надав цьому відповідачеві, як позичальникові, кредит у 17 000 доларів США. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язання за кредитним договором сторони кредитного договору уклали Іпотечний договір за № 1602/1107/71-006-Z-1, відповідно до якого [PERSON] передав банку в іпотеку квартиру [ADDRESS] . Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 17 лютого 2010 року у справі за позовом ВАТ «Сведбанк» до [PERSON] , яке набрало законної сили, було стягнуто з [PERSON] на користь ВАТ «Сведбанк» 130 996,90 грн. заборгованості за кредитом, 11 183,07 грн. заборгованості за відсотками, 996,42 грн. пені за порушення строків повернення кредиту, а всього - 143 146, 39 грн., судовий збір в сумі 1431,47 грн. та 120 грн. витрат на ІТЗ судового процесу. 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та Факторинговою компанією «Вектор плюс» було укладено договір факторингу, за яким Банк відступив Фактору свої права вимоги по кредитному договору, укладеного з [PERSON] . Цього ж дня ТОВ «ФК «Вектор плюс» уклало з ТОВ «Кредитні ініціативи» договір факторингу, згідно якого позивачеві були передані права вимоги заборгованості за кредитним договором, укладеного з відповідачем [PERSON] . Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 06 квітня 2015 року замінено сторону виконавчого провадження ПАТ «Сведбанк» на ТОВ «Кредитні ініціативи». Заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 17 лютого 2010 року було частково виконане відповідачем [PERSON] на суму 6078,37 грн., у зв`язку з чим, ТОВ «Кредитні ініціативи» 24.01.2022 року повторно пред`явило виконавчий лист до примусового виконання на суму залишку боргу у розмірі 138 619,10 грн. Постановою приватного виконавця Скрипника В.Л. від 31 січня 2023 року закінчено виконавче провадження № [NUMBER] з виконання рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука № 2-774/10 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» залишку боргу у розмірі 138 619,10 грн., на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Вказали, що відповідач [PERSON] прострочив виконання грошового зобов`язання за кредитним договором та заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 17 лютого 2010 року щодо сплати 138 619,10 грн. заборгованості за кредитним договором від 06.11.2007 року та відсотками за користування кредитом. Отже, позивач має право на отримання суми інфляційних збитків за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання та 3% річних від простроченої суми за період користування відповідачем кредитними коштами з дня набрання законної сили вказаним заочним рішенням суду до дня пред`явлення даного позову. Позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в розмірі 30 512,43 грн., з яких: - 24 223,30 грн. - інфляційні втрати за період з 21.08.2020 року по 23.02.2022 року; - 6 289,13 грн. - 3% річних від простроченої суми, за період з 21.08.2020 року по 23.02.2022 року та 2684,00 грн. сплаченого судового збору. Ухвалою суду від 18 вересня 2023 року відкрито провадження у справі, залучено сторін. Призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 17). 20 жовтня 2023 року до суду від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшла заява про визнання позову та розстрочення виконання рішення суду (а.с. 44-47). У судове засідання представник позивача ТОВ «Кредитні ініціативи» не прибув. У поданій до суду заяві представник позивача Михайлова Ю.В. просила справу розглядати без участі їх представника за наявними у справі матеріалами. Заявлений позов підтримала у повному обсязі, просила задовольнити. Щодо розстрочення виконання рішення суду заперечували. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судове засідання не прибули, були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. Представник відповідача просила здійснити розгляд справи за відсутності відповідача та його представника. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. 06 листопада 2007 року АКБ «ТАС-Комерцбанк» (правонаступником якого були ВАТ «Сведбанк», ПАТ «Сведбанк») уклав з відповідачем [PERSON] кредитний договір № 1602/1107/71-006, за яким банк надав цьому відповідачу, як позичальнику, кредит у розмірі 17 000 доларів США, під 11,9% річних, строком користування по 06 листопада 2037 року. Кредитні кошти призначалися для здійснення позичальником розрахунків по договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (п. 1.4. Договору). З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язання за кредитним договором сторони кредитного договору уклали Іпотечний договір за № 1602/1107/71-006-Z-1, відповідно до якого [PERSON] передав банку в іпотеку квартиру [ADDRESS] . Як було встановлено судом, внаслідок невиконання позивальником [PERSON] умов кредитного договору, 19 жовтня 2009 року ПАТ «Сведбанк», як правонаступник ВАТ «Сведбанк» та АКБ «ТАС-Комерцбанк» звернулося до суду із позовом про дострокове стягнення з [PERSON] боргу за кредитом, відсотків та пені. Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 17 лютого 2010 року у справі за позовом ВАТ «Сведбанк» до [PERSON] , яке набрало законної сили, було стягнуто з [PERSON] на користь ВАТ «Сведбанк» 130 996,90 грн. заборгованості за кредитом, 11 183,07 грн. заборгованості за відсотками, 996,42 грн. пені за порушення строків повернення кредиту, а всього - 143 146, 39 грн., судовий збір в сумі 1431,47 грн. та 120 грн. витрат на ІТЗ судового процесу (а.с. 24). Як вбачається із цього рішення суду, банк - кредитор вимагав дострокове погашення заборгованості за кредитним договором. 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та Факторинговою компанією «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу № 15, за яким Банк відступив Фактору свої права вимоги по кредитному договору, укладеного з [PERSON] згідно п.п. 2.1., 2.2. (а.с. 4-7). Цього ж дня ТОВ «ФК «Вектор плюс» уклало з ТОВ «Кредитні ініціативи» договір факторингу, згідно якого позивачеві були передані права вимоги заборгованості за кредитним договором, укладеного з відповідачем [PERSON] згідно п. п. 2.1., 2.2. (а.с. 9-17). 04 березня 2015 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження. Ухвалою суду від 06 квітня 2015 року замінено сторону виконавчого провадження ПАТ «Сведбанк» на ТОВ «Кредитні ініціативи». Як було встановлено судом та не заперечувалося сторонами у справі, відповідачем було частково у добровільному порядку виконане рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 17 лютого 2010 року на суму 6078,37 грн., у зв`язку з чим, 24 січня 2022 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до приватного виконавця Скрипника В.Л. із заявою про відкриття виконавчого провадження із примусового виконання рішення суду № 2-774/10 про стягнення на їх користь залишку заборгованості з [PERSON] у розмірі - 138 619,10 грн. Постановою приватного виконавця Скрипника В.Л. від 31 січня 2023 року закінчено виконавче провадження № [NUMBER] з виконання рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука № 2-774/10 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» залишку боргу у розмірі 138 619,10 грн., на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Дані наведені обставини та факти постають як з позовної заяви та відзиву на позов, а також з заочного рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 17 лютого 2010 року у справі за позовом ВАТ «Сведбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та рішення цього ж суду від 16 травня 2023 року у справі за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» до [PERSON] та [PERSON] (у їх власних інтересах та інтересах неповнолітнього сина [PERSON] ) про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення (справа № 524/1566/17, провадження № 2/524/257/23), які набрали законної сили. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Звертаючись до суду із даним позовом, ТОВ «Кредитні ініціативи» вказало, що мають право на стягнення з відповідача 3% річних від суми заборгованості визначеної рішенням суду та інфляційних втрат, понесених в результаті несвоєчасного виконання рішення суду, що згідно наданого позивачем розрахунку становить 30 512,43 грн., з яких: - 24 223,30 грн. - нараховані інфляційні втрати за період з 21.08.2020 року по 23.02.2022 року; - 6289,13 грн. - 3% річних від простроченої суми, за період з 21.08.2020 року по 23.02.2022 року (а.с. 29). Надаючи оцінку зазначеному, суд виходить із наступного. Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до частин 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як визначено у ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 року у справі № 916/190/18. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три відсотки річних від простроченої суми. У постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20.01.2016 року у справі № 6-2759цс15 про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц від 13.11.2019 року у справі № 922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц дійшла висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Як вбачається із матеріалів справи, зокрема відповідно до розрахунків 3% річних та інфляційних втрат, долучених до матеріалів справи, позивач нарахував відповідачу 3% річних від простроченої суми невиконаного грошового зобов`язання за період з 21.08.2020 року по 23.02.2022 року в розмірі 6289,13 грн. та інфляційні втрати у зв`язку із несвоєчасним виконанням грошового зобов`язання за період з 21.08.2020 року по 23.02.2022 року в розмірі 24 223,30 грн. При цьому позов до суду подано до суду 21 серпня 2023 року згідно відмітки на поштовому конверті, яким позовна заява була скерована до суду. Тобто позивачем заявлено до стягнення 3% річних та інфляційні витрати в межах строку позовної давності. Відповідач та його представник погодилися із позовом та розрахунком позивача. Спір щодо обчислення розмірів боргу фактично та юридично між сторонами у справі - відсутній. Таким чином, суд вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Щодо заяви відповідача про розстрочення виконання рішення суду строком на 12 місяців зі сплатою заборгованості щомісячно рівними частинами, суд виходить із наступного. Згідно положень ч. ч. 1, 3 ст. 435 ЦПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Відповідно до ч. 4 ст. 435 ЦПК України вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка виконання рішення суду - це розподіл виконання рішення на частини, що підлягають виконанню протягом певного періоду часу або через певні періоди часу, що призводять до перенесення строку виконання рішення на пізніші періоди, зокрема, полягає в розподілі належних до сплати сум платежу на певні частини із встановленням конкретного строку для виконання кожної з визначених частин рішення. При розгляді заяв щодо розстрочки виконання рішення суд виходить з міркувань доцільності та об`єктивності необхідності надання саме таких строків відтермінування виконання рішення в цілому; наявність підстав для відтермінування має бути доведена боржником. Строки такого відтермінування знаходяться у прямій залежності від обставин, що викликають необхідність надання такого додаткового строку до повного виконання рішення суду. Надання строку для розстрочки виконання рішення суд не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника, розстрочка має бути компромісом між заінтересованими сторонами. Як роз`яснив Європейський суд з прав людини в пілотному рішенні «Іванов проти України», право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, як би національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції»). Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 10 постанови від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», задоволення заяви про розстрочку виконання рішення суду можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи із особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення суду (хвороба боржника або членів його сім`ї, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо). Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах» від 25.09.2015 року № 8 встановлено, що судам при вирішенні питання про розстрочку виконання рішення суду слід враховувати те, що розстрочкою виконання рішення є встановлення періоду, протягом якого рішення суду виконається частинами з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частини мають визначатись судом. Це стосується виконанням рішення суду щодо предметів, які діляться (грошей, майна тощо). Суди, задовольняючи заяви про розстрочку та відстрочку виконання рішень, не враховують що матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для невиконання судових рішень, які набрали законної сили, та не є обставиною, що утруднює виконання рішень суду. Водночас відстрочення виконання судового рішення не є право перетворюючим судовим рішенням. Саме розстрочення впливає лише на порядок примусового виконання рішення, а природа зобов`язань залишається незмінною. Натомість таке розстрочення або відстрочення унеможливлює примусове виконання судового рішення до спливу строків, визначених судом. Така правова позиція сформована Великою Палатою ВС у постанові від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18. У заяві про визнання позову та розстрочення виконання судового рішення, представник відповідача [PERSON] , зазначено, що у зв`язку з отриманою травмою та 3 групою інвалідності, рівнем щомісячного доходу відповідача у 10 117,22 грн., останній не може виконати рішення суду про стягнення боргу у добровільному порядку, а його примусове виконання призведе до арешту рахунків відповідача, в тому числі для виплати заробітної плати, що позбавить відповідача можливості нормального забезпечення життєдіяльності в цілому (а.с. 44-46). На підтвердження вказаних обставин відповідачем надано копію пенсійного посвідчення № [NUMBER] про отримання пенсії по інвалідності 3 група, із терміном його дії до 31.07.2023 року (а.с. 49), копію довідки про невизнання [PERSON] інвалідом із зазначенням в ній про його огляд 12.10.2023 року Кременчуцькою МСЕК (а.с. 51), копію довідки ТзОВ «Феррострой» від 19.09.2023 року про розмір заробітної плати [PERSON] за останні 6 місяців у 75 407,83 грн. (а.с. 52). Відповідно до положень частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За положеннями частини 1статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Приписами статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. З огляду на встановлені обставини та надані відповідачем докази, суд дійшов висновку, що відповідачем не наведено доводів та не надано відповідних доказів на їх підтвердження, які б свідчили, про наявність у відповідача або членів його сім`ї виняткових обставин, відповідно до ч. 4 ст. 435 ЦПК України, які є підставою для розстрочки виконання судового рішення. Самі по собі обставини наявності невеликого розміру заробітної плати та пенсії по інвалідності, у разі призначення такої відповідачу, не є тими обставинами, що істотно ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, а тому, суд не вбачає підстав для розстрочки виконання судового рішення. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що заява відповідача та його представника про розстрочення виконання рішення суду не підлягає задоволенню, оскільки не доведена належними та допустимими доказами, і зокрема щодо обставин, які мають характер особливих або виняткових та які б давали підстави для розстрочення виконання рішення суду. Крім того, суд зазначає, що в розумінні ст. 435 ЦПК України розстрочка виконання рішення суду можлива на стадії його виконання, що не позбавляє відповідача (боржника) як сторону відповідного виконавчого провадження звернення з такою заявою до суду на стадії виконання судового рішення. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд звертає увагу на наступне. Як визначено у ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України: 1.Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивач при поданні позову не сплатив судовий збір та не подав оригінал платіжного документа про сплату судового збору у розмірі 2684 грн., що підтверджується актом, складеного працівниками апарату суду від 25 серпня 2023 р. У п. п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою визначено у 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі. Ціна позову позивачем була обчислена у розмірі 30512,43 грн. Звідси за даних обставин судовий збір підлягав оплаті в мінімальному розмірі, тобто в 2684 грн. Тому з відповідача, враховуючи наведені обставини, а також вчинення відповідачем дій по визнанню позову до проведення першого судового засідання, підлягає стягнення на користь держави судовий збір у розмірі 1342 грн. як 50% від 2684 грн. Таким чином позов підлягає частковому задоволенню. Сторони у справі не заявляли про відшкодування понесення ними будь-яких інших судових витрат. Справа розглянута в межах заявлених позовних вимог.

Outcome: partial