Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-14 00:00:00

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 15.01.2024 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 18.01.2024 року. Позивач - [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 грудня 2023, прийнято до розгляду та відкрито провадження у вказаній справі. Постановлено, розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позов мотивовано тим, що 28.12.2022 року між [PERSON] , та [PERSON] було укладено шлюб, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) було зроблено відповідний актовий запис № 1514 від 28.12.2022 року. Даний факт підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . До моменту офіційного укладення шлюбу, позивач та відповідач проживали однією сім`єю з 2015 року. В цей період, у них народилася дитина [PERSON] , [INFO] . Даний факт підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 27.04.2016 року. Спору щодо батьківства немає. На сьогоднішній день дитина є малолітньою та постійно проживає з матір`ю. Позивач зазначає, що відносини з відповідачем в шлюбі не склались через різні погляди на життя та несумісність характерів. У зв`язку з погіршенням взаємовідносин між подружжям, шлюбних стосунків вони не підтримують вже протягом тривалого часу, відповідно ніяких подружніх почуттів одне до одного не мають. У позовній заяві вказано на те, що з моменту укладення шлюбу, подружжя докладали великих зусиль щоб побудувати сімейні відносини на почуттях взаємної любові, поваги один до одного, дружби та взаємодопомоги, всіма силами намагалася створити міцну і стабільну сім`ю, однак з цього нічого не вийшло, а відносини в решті-решт не склалися. Позивач та відповідач не проживають разом як подружжя та не ведуть спільного побуту. Позивач зазначає, що саме вона займається доглядом та вихованням дитини повністю, однак спорів про участь у вихованні дитини та визначення місця проживання дитини немає. Позивач вважає, що збереження шлюбу є неможливим, оскільки шлюб існує формально, подальше підтримання офіційних шлюбних стосунків з відповідачем необґрунтованим і шлюб між ними підлягає розірванню, подальше збереження шлюбу суперечить їх інтересам та інтересам їх дитини. При цьому позивач просить не надавати строку для примирення. Питань щодо поділу майна, що перебуває у спільній сумісній власності між подружжям не стоїть, оскільки вони врегульовані мирними домовленостями. Позивач зазначає, що матеріальним утриманням дитини повністю займається вона особисто. Відповідач жодної участі у витратах на дитину не бере, що зумовлює необхідність стягнення з нього аліментів примусово у судовому порядку. Позивач вважає, що стягнення аліментів у розмірі 3000,00 гривень щомісячно може забезпечити мінімальні потреби дитини та не вплине негативно на добробут Відповідача. При обґрунтуванні позовних вимог, позивач посилається на положення: ч. 1 ст.4 ЦПК України, ч.1,3, ст. 55, ч.3,4 ст. 56, ч.1 ст.. 110,ч.3 ст.105, ст.112, ч.2 ст. 114, ст. 180 , 141 ч.3 ст. 181, ч.2 ст. 182 СК України. Позивач просить суд: розірвати шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , який 28.12.2022 року зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), про що було зроблено відповідний актовий запис № 1514 від 28.12.2022 року. Стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі 3000,00 (три тисячі) гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Позивач в судове засідання не з`явилася про час та дату судового засідання повідомлялася належним чином. На адресу суду надійшла заява від позивача про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задоволити. Відповідач в судове засідання не з`явився про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Відзиву на позовну заяву відповідачем не подано. Разом із тим від відповідача по справі надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, беручи до уваги, що сторони по справі повідомлені належним чином про дату та час судового засідання, в судове засідання не з`явилися, провести розгляд справи по суті. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 28.12.2022 року між [PERSON] , та [PERSON] було укладено шлюб, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) було зроблено відповідний актовий запис № 1514 від 28.12.2022 року. Вказане підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (оригінал якого міститься в матеріалах справи). Разом із тим, до укладення шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилася дитина [PERSON] , [INFO] . Вказане підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 27.04.2016 року (копія свідоцтва наявна в матеріалах справи). Спору щодо батьківства немає, відповідач по справі вказаний як батько у свідоцтві про народження. При цьому позивач вказує, що дитина проживає разом із нею, проти вказано відповідач не заперечував. Зазначив, що проти задоволення позову не заперечує. Відповідно до ч.1 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У відповідності зі ст.110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 Сімейного Кодексу України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи із змісту ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Позивач просить суд розірвати шлюб, а відповідач згідно направленої ним на адресу суду нотаріально посвідченої заяви, не заперечує проти розірвання шлюбу. Оскільки позивач наполягає, а відповідач в свою чергу не заперечує, щодо розірвання шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] , виявився невдалим, сімейне життя не склалося, шлюбних стосунків вони не підтримують, спільного господарства не ведуть, не проживають разом, тобто даний шлюб існує тільки формально. Враховуючи вищенаведені обставини справи, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між [PERSON] та [PERSON] , слід розірвати. Щодо стягнення із відповідача аліменти на користь позивача, на утримання дитини, то слід зазначити, наступне: Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч.ч. 1,2,3 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідного ч.ч. 1,2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Право вибору щодо способу стягнення аліментів, належить стягувачу аліментів. Так, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини - три тисячі гривень (3000 грн.) щомісячно до досягнення дитиною повноліття. В свою чергу, відповідач не заперечує щодо стягнення із нього саме визначеної позивачем суми аліментів. Так, вказує на те, що має стабільний заробіток, інших осіб на утриманні не має, позовні вимоги визнає повністю. При визначенні розміру аліментів суд виходить з матеріального становища дитини, яка не має інших доходів, крім утримання батьків. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. З огляду на викладене суд вважає, що позовна вимога про стягнення із відповідача на користь позивача аліменти, підлягає до задоволення, та із відповідача слід стягнути на користь позивача аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] у розмірі 3000,00 (три тисячі) гривень щомісячно починаючи із дня звернення із даним позовом до суду, а саме з 04.12.2023 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову… Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Так, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню 50 відсотків сплаченої нею суми судового збору. Оскільки позивачем при зверненні із даним позовом до суду не сплачено судовий збір за вимогу про стягнення аліментів, згідно вимог Закону України «Про судовий збір», відповідно 50 відсотків судового збору на користь держави слід стягнути із відповідача. На підставі викладеного, ст.ст. 180, 181 ч.1, 183, 184, 185, 191 ч.1 Сімейного кодексу України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.06.2006 року та,

Outcome: approved