Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-23 00:00:00

Позивач в особі ТОВ «Будсервісматеріали 1» у листопаді 2023 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості. Посилаючи на те, що відповідач є власником відповідно до Договору купівлі-продажу від 10.12.2007 року машиномісця [NUMBER] в секції № 1, та машиномісця № [NUMBER] відповідно до Договору купівлі-продажу від 12.11.2010 року в секції № 2, які розташовані в підземній автостоянці по [ADDRESS] , отримує комунальні послуги з утримання та експлуатації відповідно до укладеного Договору від 10.12.2007 року № 10-12-41/А/Ах113Е про надання послуг по обслуговуванню і участі у витратах по утриманню підземної автостоянки і прилягаючої території, згідно умов якого власник передає, а виконавець приймає на обслуговування місце [NUMBER] секції А підземної автостоянки по [ADDRESS] . Возночас, між сторонами не укладений договір про надання послуг по обслуговуванню й участі у витратах по утриманню машиномісця [NUMBER], проте відсутність договору не може бути підставою для звільнення відповідача від оплати за фактично надані йому послуги з утримання машиномісця, оскільки такі послуги не можуть бути відокремлені, та щодо отримання яких відповідач не може бути позбавлений у зв`язку із специфікацією їх надання (прибирання, охорона, утриманнч систем пожежної безпеки, освітлення тощо, які здійснюються для власників усіх машиномісць одночасно (аналогічна позиція Постанова Верховного Суду України від 20.04.2016 року у справі 6-2951цс15). З 2016 року діяв тариф за обслуговування одного машиномісця в розмірі 370 грн. щомісячно. Згідно розрахунку витрат по утриманню та експлуатації стоянки з 01.04.2017 року тариф діяв в розмірі 420 грн. щомісячно, а з 01.09.2021 року - у розмірі 580 грн. щомісячно, з 01.08.2023 року - 660 грн. Відтак, відповідач, будучи власником двох машиномісць, в період з 01.01.2026 по 01.11.2023 року не виконав свої зобов`язання по оплаті витрат з утримання й обслуговування належних йому двох машиномісь, у зв`язку із цим утворилась заборгованість в сумі 37 670 грн. 00 коп. Окрім того, ним ставиться вимога про стягнення 19 323 грн. 82 коп. - індексу інфляції та 3 429 грн. 24 коп. - трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості, а всього - 60 423 грн. 06 коп. В судове засідання позивач не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення, що підтверджується зворотнім повідомленням рекомендованого листа, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності з підтриманням позовних вимог, просив їх задовольнити, посилаючись на вимоги закону про належне виконання зобов`язань, з можливим ухваленням заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розпискою, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду). Відповідачем подано відзив на позов, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у його задоволенні. Вказав, що він є власником двох машиномісь №№ [NUMBER], між ним на позивачем укладено два договори від 01.12.2007 року та від 01.05.2021 року про надання послуг з утримання машиномісць. З часу придбання машиномісь, ним виконувались обов`язки по сплаті послуг, які надавались позивачем з утримання підземної автосятонки. У нього не збереглись квитанції щодо сплати послуг до 2021 року. З визначеними позивачем тарифами погодився. Вказує, що за період з 01.01.2021 року по 01.09.2021 року за два парко-місця мав сплатити 40 000 грн., й такі кошти ним сплачені, а тому не має заборгованості, на підставі чого просить відмовити позиачу у задоволенні позову. Окрім цього, на його думку, позивачем пропущений строк звернення до суду із цим позовом, й просить його застосувати, подавши заяву від 08.01.2024 року. Відповідь на відзив позивачем не подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Наведені обставини свідчать, що сторони завчасно повідомлені про розгляд справи судом. Виходячи з положень ст.13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні. Судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - спрощеного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності позивача, відповідача за їх погодженням. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України) Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником відповідно до Договору купівлі-продажу від 10.12.2007 року машиномісця [NUMBER] в секції № 1, та машиномісця № [NUMBER] відповідно до Договору купівлі-продажу від 12.11.2010 року в секції № 2, які розташовані в підземній автостоянці по [ADDRESS] . Відповідач отримує комунальні послуги з утримання та експлуатації відповідно до укладеного Договору від 10.12.2007 року № 10-12-41/А/Ах113Е про надання послуг по обслуговуванню і участі у витратах по утриманню підземної автостоянки і прилягаючої території, згідно умов якого власник передає, а виконавець приймає на обслуговування місце [NUMBER] секції А підземної автостоянки по [ADDRESS] . Позивач визнає, що між сторонами не укладений договір про надання послуг по обслуговуванню й участі у витратах по утриманню машиномісця [NUMBER], проте відсутність договору не може бути підставою для звільнення відповідача від оплати за фактично надані йому послуги з утримання машиномісця, оскільки такі послуги не можуть бути відокремлені, та щодо отримання яких відповідач не може бути позбавлений у зв`язку із специфікацією їх надання (прибирання, охорона, утриманнч систем пожежної безпеки, освітлення тощо, які здійснюються для власників усіх машиномісць одночасно (аналогічна позиція Постанова Верховного Суду України від 20.04.2016 року у справі 6-2951цс15). З 2016 року діяв тариф за обслуговування одного машиномісця в розмірі 370 грн. щомісячно. Згідно розрахунку витрат по утриманню та експлуатації стоянки з 01.04.2017 року тариф діяв в розмірі 420 грн. щомісячно, а з 01.09.2021 року - у розмірі 580 грн. щомісячно, з 01.08.2023 року - 660 грн., що визнається відповідачем. Відповідно до ст.ст. 6, 627, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст. 628 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відтак, відповідач, будучи власником двох машиномісць, в період з 01.01.2016 по 01.11.2023 року вцілому не виконував свої зобов`язання по оплаті витрат з утримання й обслуговування належних йому на праві власнсоті двох машиномісць, у зв`язку із цим утворилась заборгованість в сумі 37 670 грн. 00 коп. (а.с.20, 21). Як вбачається із розрахунку заборгованості, проведеного позивачем, оплата відповідачем витрат по утриманню та експлуатації стоянки за вказаний період проводилась не вцілому (частинами), а тому доводи відповідача про відсутність заборгованості судом відхиляються, надані ним платіжні квитнації до відзиву, не підтверджують сплату відповідачем витрат по утриманню та експлуатації стоянки за два машиномісця згідно утверджених тарифів за відповідний період часу. Окрім того, позивачем ставиться вимога про стягнення 19 323 грн. 82 коп. - індексу інфляції та 3 429 грн. 24 коп. - трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості. За період коритування відповідачем двома паркомісцями у підземній автостоянці, послуги щодо обслуговування якої надавались позивачем, таким позивачем як надавачем послуг, в указаний період щоденно надавались послуги, що визнається відповідачем. Відповідач був обізнаний про обов`язок оплати вказаних послуг із зазначеними сумами, однак платежі здійснювалися регулярно, проте не в повному обсязі, що призвело до утворення заборгованості за вказаний період. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Разом із тим за змістом норм закону споживач зобов`язаний оплатити комунальні послуги, якщо він фактично користується ними, відсутність договору про надання комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, що й відповідає спірним правовідносинам. Так, відсутність договору не може бути підставою для звільнення відповідача від оплати за фактично надані йому послуги з утримання машиномісця, оскільки такі послуги не можуть бути відокремлені, та щодо отримання яких відповідач не може бути позбавлений у зв`язку із специфікацією їх надання (прибирання, охорона, утримання систем пожежної безпеки, освітлення тощо, які здійснюються для власників усіх машиномісць одночасно (аналогічна позиція Постанова Верховного Суду України від 20.04.2016 року у справі 6-2951цс15). Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу встановленого інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Підставою виникнення зобов`язань є юридичний факт або юридична сукупність (фактичний склад), які породжують зобов`язання. Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Щодо заяви такого відповідача про застосування судом строку позовної давності, то вона не може бути підставою для застосування строку позовної давності із таких правових підстав. Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Як вбачається із розрахунку заборгованості, проведеного позивачем, оплата відповідачем витрат по утриманню та експлуатації стоянки за вказаний період проводилась не вцілому (частинами) (а.с.20). Окрім того, Постановою КМУ № 211 на всій території України з 12.03.2020 р. у зв`язку із респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, був установлений карантин, який уподальшому був продовжений багатьма постановами КМ України, й на цей час карантинні обмеження в Україні тривають, й Законом № 540 внесено зміни, зокрема, до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, який був доповнений п. 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину», тобто вимоги позивача подані у межах строку позовної давності. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, відзиві на позов, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 2 684 грн. 00 коп., який підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача. Позивачем ставиться вимога про відшкодування понесених виртрат на правову допомогу в сумі 12 000 грн. 00 коп., які не підлягають задоволенню з огляду на те, що таким позивачем не надані платіжні документи про понесені витрати. За результатами розгляду справи, відповідно до п. 2 ч.2 ст. 137 ЦПК України, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат, серед іншого - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, які позивачем до суду не надані. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 526, 610, 625, 627, 630 ЦК України, ст. ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 137, 141, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

Outcome: approved