Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-11 00:00:00

В червні 2023 року позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON] , [INFO] , громадянина України, зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , за межі України без згоди та супроводу батька - [PERSON] , [INFO] , до Федеративної Республіки Німеччина, для проживання на період навчання з 1 вересня 2023 року по 1 вересня 2024 року. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що 22.07.2016 року у Вугледарському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, за актовим записом № 88, зареєстрували шлюб [PERSON] та [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження від 26 серпня 2016 року, виданого Вугледарським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, сторони мають спільного сина - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 23 березня 2021 року (справа № 223/941/20, гол. суддя - Луньова О.Г.) вищезазначений шлюб було розірвано. За Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 23 квітня 2021 року (справа №223/64/21, гол. суддя - Дочинець С.І.) з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , стягуються аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 4000,00 гривень щомісячно, але не менш ніж 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову, а саме з 19.01.2021 року і до повноліття дитини. За інформацією з Автоматизованої системи виконавчого провадження стало відомо про те, що [PERSON] за виконавчим провадженням, відкритим за цим рішенням суду, включено до Єдиного державного реєстру боржників за наявний у нього борг по сплаті аліментів. Відповідно до Довідки Вугледарського ВДВС у Волноваському районі Донецької області від 17 квітня 2023 року заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів становить 60 000 (шістдесят тисяч) грн. [PERSON] участі у вихованні та утриманні дитини з серпня 2020 року не приймав, з моменту фактичного припинення шлюбних відносин з дитиною майже не спілкувався, постійно змінював місце проживання. На сьогоднішній день із [PERSON] втрачено будь-який зв`язок, невідомо точно за якою адресою він фактично проживає. Із сином зв`язків не підтримує та не спілкується. 24 лютого 2022 року російська федерація розпочала повномасштабне військове вторгнення на територію України. Одним із перших міст, який зазнало ракетного обстрілу, стало місто Вугледар, Донецької області. Саме тому, [PERSON] прийняла рішення виїхати разом із сином до Федеративної Республіки Німеччини (ФРН). 11 березня 2022 року [PERSON] разом із сином перетнули кордон із ФРН. З перших місяців перебування у ФРН, [PERSON] було вирішено самостійно влаштувати своє життя, зняти житло, знайти роботу, влаштувати сина до школи та забезпечити себе та сина належними умовами життя. Було оформлено реєстрацію місця проживання у муніципальному управлінні міста Баутцен, Саксония , ФРН. [PERSON] запрошено на навчання до 1 класу Початкової школи імені Йогана-Готліба-Фіхте в місті Баутцен, відповідно до діючих у ФРН Правил для початкових шкіл. Таким чином, [PERSON] вдалось організувати своє життя та життя свого сина в ФРН. [PERSON] [INFO] року виповниться 7 років, тобто дитина є неповнолітньою, права якої в першу чергу реалізуються її батьками. Пасивна поведінка батька дитини не повинна впливати на розвиток дитини, обсяг її прав, реалізацію її здібностей, тощо. Зважаючи на те, що [PERSON] не позбавлено відносно дитини батьківських прав, отримання від нього, як від батька дитини, дозволу на виїзд неповнолітнього [PERSON] для проживання та навчання в ФРН є обов`язковим. Після введення на території України воєнного стану 24 лютого 2022 року до Правил перетинання державного кордону України було внесено зміни від 29.03.2022 року, відповідно до яких виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Державна прикордонна служба дозволить перетин державного кордону. Незважаючи на те, що під час воєнного стану в Україні є можливість виїзду осіб, які не досягли 16-ти річного віку, в супроводі одного з батьків, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, інші нормативно-правові акти не скасовують обов`язкову згоду іншого з батьків на виїзд дитини за кордон. Виїзд [PERSON] до досягнення ним 16-ти річного віку у супроводі його матері [PERSON] для проживання та навчання в ФРН повинно здійснюватися за згодою його батька - [PERSON] , а за відсутності такої згоди - за рішенням суду. Тому позивач змушена звертатись з даним позовом в інтересах свого неповнолітнього сина з метою забезпечення дитині якнайкращих умов фізичного та морального розвитку в умовах безпеки. Крім того, отримання рішення суду про надання дозволу на виїзд дитині за кордон дозволить йому разом із матір`ю вільно відвідувати територію України в будь-який час та мати можливість повернутися для продовження проживання та навчання до ФРН, в тому числі, і після скасування воєнного стану Позивачка в судове засідання не з`явилася, про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, раніше представник надала клопотання відповідно до якого просила розглянути справу без її участі та позивача, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України в порядку частини 11 статі 128 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог позивачки слід відмовити, по наступним підставам. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 14). Позивачкою у своїй позовній заяві вказано, що вона разом з дитиною виїхала до Німеччини. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України). В силу положень статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила). Вказані Правила передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати якнайкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального і соціального розвитку. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною третьою статті 313 ЦК України визначено, фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 звертала увагу на основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Верховний Суд у постанові від 09 грудня 2021 року у справі № 359/1506/21 вважав обґрунтованими висновки судів першої та апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову про надання дозволу на виїзд дитини з України без згоди батька, у зв`язку із тим, що дитина, як на момент звернення до суду із позовом, так і на час розгляду судами справи фактично постійно перебуває за кордоном, а саме в Словацькій Республіці, де проживає разом із матір`ю. При цьому Верховний Суд вказав, що оскільки дитина перебуває за межами України, то вирішувати питання щодо надання дозволу на її виїзд можливо лише після її повернення до України, тобто, з визначенням конкретної дати виїзду та повернення до України. Крім того, у постанові від 26 жовтня 2020 року у справі № 131/926/14-ц Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про надання дозволу на виїзд дитини з України без згоди батька, вважав, що суди правильно виходили з того, що дитина, як на момент звернення до суду із позовом, так і на час розгляду судами справи фактично постійно перебуває за кордоном, а саме в Португальській Республіці, де проживає разом із матір`ю, а отже відсутня необхідність у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, у випадку коли дитина уже проживає за кордоном у визначеній країні. Судом встановлено, що на момент відкриття провадження у справі з дитиною вже виїхали з України, на даний час вони знаходяться в Німеччині, що підтверджує позивачка. Відомості про те, що [PERSON] та її син [PERSON] повернулися до України відсутні. Таким чином, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Вказані висновки, узгоджуються із вищенаведеними висновками Верховного Суду у справах № 131/926/14-ц та № 359/1506/21. Крім того, суд звертає увагу, що 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 в Україні введено воєнний стан, дія якого продовжена і дотепер. Згідно із чинним правовим регулюванням, а саме положеннями абзацу тринадцятого пункту 23 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами та доповненнями) виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону. При цьому в подальшому, у разі зміни правового регулювання та виникнення спору, позивачка не позбавлена права на звернення до суду із відповідним позовом щодо надання дозволу на виїзд з України без згоди та супроводу другого з батьків. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed