Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-16 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом та просить суд зобов`язати приватного нотаріуса Дацка Я.О. зняти заборону відчуження нерухомого майна, накладеного на підставі договору іпотеки № 519 від 17.11.2005, укладеного між ним та ТОВ «Український промисловий банк», посилаючись на припинення основного зобов`язання за кредитним договором шляхом повної виплати боргу та неможливість розпорядження ним нерухомим майном. В обґрунтування вимог зазначено, що 17.11.2005 між ним та ТОВ «Український промисловий банк» було укладено договір № 519 про надання кредитних коштів у сумі 25 000,00 грн. строком до 16 листопада 2008 року та у цей же день в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором укладено договір іпотеки № 519, предметом якого є квартира [ADDRESS] . Відповідно до умов договору іпотеки, відповідачем було посвідчено даний договір та накладено заборону на вказану квартиру. Зобов`язання за кредитним договором він виконав повністю згідно графіку погашень, таким чином у зв`язку з припиненням основного зобов`язання за кредитним договором припинилося зобов`язання за договором іпотеки, яке є похідним від основного зобов`язання. У відповідях від Нацбанку йому повідомлено про відсутність відомостей про його кредитну справу, в описах архівних справ ТОВ «Укрпромбанк» не значиться та на зберігання до Нацбанку України ліквідатором банку його кредитна справа не передавалась. Тому вважає, що приватний нотаріус Дацко Я.О. зобов`язаний зняти заборону відчуження нерухомого майна на підставі договору іпотеки № 519 від 17.11.2005 та просить задовольнити вимоги. Ухвалою суду від 20 червня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином в порядку, встановленому ст. 128 ЦПК України. Позивач [PERSON] звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності, на вимогах наполягає. Відповідач до суду не з`явився, відзиву не надав. Представник третьої особи ТОВ «Інвестиційна компанія «ІФГ Капітал» письмових заперечень до суду не подав. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Як встановлено судом та не оспорюється учасниками процесу, 17 листопада 2005 року між ТОВ «Український промисловий банк» як банком, та [PERSON] , як позичальником, було укладено договір № 519 про надання кредитних коштів у сумі 25 000,00 грн. строком на 36 місяців до 16 листопада 2008 року 17 листопада 2005 року між ТОВ «Український промисловий банк» як іпотекодержателем, та [PERSON] , як іпотекодавцем, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 519 від 17.11.2005 було укладено договір іпотеки № 519, предметом якого є квартира [ADDRESS] . За повідомленням Національного банку України від 06.01.2021, постановою Національного банку України від 21.01.2010 № 19 з 21.01.2010 відкликано банківську ліцензію, ініційовано процедуру ліквідації ТОВ «Укрпромбанк». У зв`язку із закінченням строку ліквідаційної процедури ТОВ «Укрпромбанк» його непродані активи та перелік незадоволених вимог кредиторів банку передані в управління визначеній Національним банком України юридичній особі - ТОВ Інвестиційна компанія «ІФГ Капітал», яка продовжує управляти непроданими активами та задовольняти вимоги кредиторів ТОВ «Укрпромбанк». У переліку непроданих активів останнього, заборгованість [PERSON] перед ТОВ «Укрпромбанк» відсутня, однак кредитна справа [PERSON] в описах архівних справ банку не значиться, на архівне зберігання до Національного банку України ліквідатором не передавалась. Частина третя статті 16 ЦК України визначає виключні випадки, за яких суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи, такої підстави для відмови у захисті цивільного права та інтересу особи, як обрання позивачем неефективного способу захисту, не містить жодна норма права. Більш того частина друга статті 16 ЦК України прямо уповноважує суд захистити цивільне право або інтерес іншим способом, окрім перелічених у цій статті, який (1) встановлений договором, (2) встановлений законом (що кореспондує частині першій статті 5 ЦПК України) чи (3) встановлений судом у визначених законом випадках (чому відповідає частина друга статті 5 ЦПК України). Спосіб захисту, про який позивач просить суд, визначається ним у предметі позову - матеріально-правовій вимозі позивача до відповідача, щодо якої позивач звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Такий висновок неодноразово викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду, а саме від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 6 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55)). Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 86). Так, у пунктах 41-43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц (провадження № 14-88цс19) зазначено, що: «іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», пункт 1 частини першої і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України). Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України). За належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання (аналогічний висновок сформулював Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 910/16461/16; див. також пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц)». Звертаючись до суду з позовом про зобов`язання нотаріуса зняти заборону відчуження нерухомого майна, позивач вказував на припинення основного зобов`язання за кредитним договором у зв`язку з його повним виконанням, що є наслідком припинення похідних зобов`язань від основних, передбачених, зокрема, договором іпотеки. У постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 127/26402/20, з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16, зроблено висновок, що записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором є перешкодами у реалізації власником права розпорядження відповідним майном. Зняття обтяження з нерухомого майна здійснюється безпосередньо судом, який розглядає спір про припинення іпотеки, а не шляхом покладення відповідного зобов`язання на державного реєстратора. Вказані висновки також враховані у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі № 161/23141/21та у постанові Верховного Суду від 07 червня 2023 року у справі № 753/8847/19 (провадження № 61-7475св22). Верховний Суд у постанові від 26 січня 2022 року у справі № 127/26402/20 (провадження № 61-12159св21) оцінюючи правомірність та ефективність обрано способу захисту, виходив із того, що договір, в першу чергу, є домовленістю сторін. Договір як документ - є оформленням цієї домовленості. Під договором також розуміється й правовідношення, що виникло на підставі цієї домовленості; змістом такого правового відношення є певні права та обов`язки сторін. Зі змісту зазначених підстав позову є очевидним те, що позивач, звертаючись до суду, обґрунтовував свої вимоги припиненням саме іпотеки за іпотечним договором як правовідношення, тобто похідного зобов`язання, а не самого договору іпотеки, як домовленості чи документа, тобто застосованої в іншому сенсі категорії «договір». Виходячи з такого розуміння категорії «договір», вимога про визнання таким, що припинено, договору іпотеки, а також вимога про визнання такими, що припинилися правові відносини з іпотеки, є тотожними за своєю правовою природою та змістом. Тому належним способом захисту прав іпотекодавця є саме визнання іпотеки за іпотечним договором, такою, що припинена, а не визнання припиненим іпотечного договору, як вказав в резолютивній частині рішення суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції. У зв`язку із тим, що належне виконання основного зобов`язання припиняє іпотеку, то відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частина друга статті 593 ЦК України, частина третя статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Таким чином ефективним способом усунення позивачу перешкоди у реалізації ним, як власником права розпорядження відповідним нерухомим майном, є звернення до суду з позовом про визнання іпотеки за іпотечним договором, такою, що припинена та, як наслідок, зняття обтяження з нерухомого майна, накладеного на виконання умов іпотечного договору з належним складом учасників процесу, у тому числі й відповідача згідно наданих до суду позивачем письмових доказів (зокрема листа Національного банку України). Отже, у даній справі спосіб захисту, обраний [PERSON] , є неналежним, що тягне за собою відмову у задоволенні позову, оскільки неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (пункт 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц). Виходячи з вищевикладеного, суд доходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed