Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-16 00:00:00

У вересні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просив стягнути з [PERSON] на його користь безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 41 335 грн, стягнути з [PERSON] на його користь безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 17 630 грн., а також стягнути пропорційно з відповідачів судові витрати за професійну правничу допомогу та судовий збір у розмірі 11 488,60 грн. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що за період з 23 квітня 2020 року по 06 травня 2021 року позивачем були здійснені грошові перекази на банківський рахунок відповідача [PERSON] , а також на банківський рахунок його дружини відповідачки - [PERSON] , з яких на рахунок [PERSON] усього було здійснено 19 грошових переказів на загальну суму 41 335 грн. (18 переказів через АТ КБ «ПриватБанк» та 1 переказ через АТ «ОКСІ БАНК»), а на рахунок [PERSON] усього було здійснено 7 грошових переказів через АТ КБ «ПриватБанк» на загальну суму 17 630 грн. Дані грошові перекази позивач здійснював за виконання ремонту свого автомобілю, який відповідач [PERSON] зобов`язаний був виконати за усною домовленістю, але між позивачем та [PERSON] , а тим більше, відповідачкою [PERSON] не було укладено жодного письмового договору стосовно ремонту автомобіля і ремонту здійснено не було. По мірі виконання ремонту, відповідач [PERSON] зазначав позивачу про необхідність здійснення переказу тої, чи іншої суми грошових коштів, які просив переказувати або на його картку, або на картку дружини - [PERSON] , що і неодноразово здійснювалось позивачем. Проте, на момент подання даної позовної заяви, ремонт [PERSON] автомобіля позивача так і не було здійснено, грошові кошти позивача були привласнені відповідачами і не повернуто. Таким чином відповідачі безпідставно набули грошові кошти позивача, оскільки позивач здійснював перекази коштів за усною домовленістю з відповідачем [PERSON] для цілей ремонту автомобіля. Так як [PERSON] у кінцевому результаті так і не здійснив ремонт автомобіля позивача, то відповідачі повинні повернути кошти позивачу, оскільки первісна правова підстава набуття таких коштів відпала у зв`язку із невиконанням [PERSON] за усною домовленістю свого обов`язку щодо ремонту автомобіля позивача. Весь час відповідач вигадував різні виправдовування для відтягування ремонту автомобіля, посилаючись на проблеми сімейного та фінансового характеру. Не виключено, що такими маніпулюваннями відповідач за рахунок коштів позивача вирішував свої фінансові труднощі і відповідно купувати запчастини вже не було за що. Між позивачем та відповідачем [PERSON] , а тим більше відповідачкою [PERSON] , не було укладено жодного документу стосовно ремонту автомобіля, жодних актів виконання ремонту автомобіля, так як кошти переказувались як аванс для майбутнього ремонту. 18 вересня 2023 року представник позивача [PERSON] подав заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої просив збільшити позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] на його користь безпідставно набуті грошові кошти, а саме стягнути з останньої кошти у розмірі 24 530 грн. 03 жовтня 2023 року представник відповідачів [PERSON] подав відзив на позовну заяву, який мотивував тим, що позивачем не було доведено та підтверджено належними доказами обставин, на які він посилається як на підстави своїх вимог, не доведено порушення його прав відповідачами та обрано неефективний спосіб захисту, а тому просив відмовити в задоволенні позову. 23 жовтня 2023 року представник позивача [PERSON] подав відповідь на відзив, в якій зазначив, що між позивачем та відповідачем [PERSON] не було укладено жодного договору, так як сторони не домовились щодо конкретних дій (ремонту автомобіля) та не було досягнуто згоди ні по яким істотним умовам договору. Сторони лише усно домовились, що у майбутньому укладуть договір по ремонту автомобіля та досягнуть істотних умов такого договору, тобто була домовленість щоб домовитись у майбутньому укласти усний чи письмовий договір по ремонту автомобіля. Оскільки у відповідачів відсутні будь-які правові підстави, які б давали їм право вважати майно (грошові кошти) позивача своєю власністю, а такі грошові кошти позивача фактично знаходяться у володінні відповідачів, то вказані грошові кошти мають бути повернуті відповідачами позивачу. Просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 41 335 грн, стягнути з [PERSON] на його користь безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 24 530 грн., а також стягнути пропорційно з відповідачів судові витрати за професійну правничу допомогу та судовий збір у розмірі 11 488,60 грн. 31 жовтня 2023 року представник відповідачів [PERSON] подав заперечення на відповідь на відзив, в яких просив відмовити в задоволенні позову, зазначивши, що позивачем взагалі не надано жодних доказів існування між сторонами усної, попередньої чи іншої домовленості щодо ремонту автомобіля та порушення такої домовленості з боку відповідачів, не доведено причетність відповідачки [PERSON] до вказаної домовленості, так само не доведено відсутність правових підстав набуття коштів або що така підстава існувала та згодом відпала. З наданих позивачем квитанції неможливо встановити, що переказ коштів відповідачам відбувався та саме для ремонту автомобіля або закупівлі запчастин. Також не зрозуміло чому позивач нібито здійснив більше 20 переказів протягом 9 місяців на рахунки відповідачів, хоча ними, за доводами позивача, не вчинялося жодних дій для ремонту автомобіля. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримував та просив їх задовольнити. У судове засідання відповідачі [PERSON] , [PERSON] не з`явились, про слухання справи повідомлені належним чином. У судовому засіданні представник відповідачів [PERSON] позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши представника позивача, заперечення представника відповідачів, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частинами 1 та 2 ст. 76 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Із наявних в матеріалах справи копій дублікатів квитанцій АТ КБ «Приватбанк» (том. 1 а.с.7-14) встановлено: - 23 квітня 2020 року позивач здійснив перерахування коштів на ім`я відповідачки [PERSON] в сумі 4680,00 грн. (квитанція № Р24А311624476С48155); - 25 квітня 2020 року позивач здійснив перерахування коштів на ім`я відповідачки [PERSON] в сумі 2700,00 грн. (квитанція № Р24А315347487С61698); - 26 квітня 2020 року позивач здійснив перерахування коштів на ім`я відповідачки [PERSON] в сумі 1400,00 грн. (квитанція № Р24А316844587С10032); - 07 травня 2020 року позивач здійснив перерахування коштів на ім`я відповідачки [PERSON] в сумі 1100,00 грн. (квитанція № Р24А337762984С68634); - 16 травня 2020 року позивач здійснив перерахування коштів на ім`я відповідачки [PERSON] в сумі 1750,00 грн. (квитанція № Р24А354718480С99393); - 01 липня 2020 року позивач здійснив перерахування коштів на ім`я відповідачки [PERSON] в сумі 3500,00 грн. (квитанція № Р24А442652997С26288); - 11 серпня 2020 року позивач здійснив перерахування коштів на ім`я відповідачки [PERSON] в сумі 2500,00 грн. (квитанція № Р24А522849456С88129); - 16 вересня 2020 року позивач здійснив перерахування коштів на карту [NUMBER] в сумі 1000,00 грн., одержувач не зазначений (квитанція № Р24А598562843С89871); - 30 вересня 2020 року позивач здійснив перерахування коштів на карту [NUMBER] в сумі 1000,00 грн., одержувач не зазначений (квитанція № Р24А630189727С14921); - 30 вересня 2020 року позивач здійснив перерахування коштів на карту [NUMBER] в сумі 2870,00 грн., одержувач не зазначений (квитанція № Р24А630831253С34125); - 17 жовтня 2020 року позивач здійснив перерахування коштів на карту [NUMBER] в сумі 2010,00 грн., одержувач не зазначений (квитанція № Р24А6669624571С03455); - 18 листопада 2020 року позивач здійснив перерахування коштів на карту [NUMBER] в сумі 1432,17 грн., одержувач не зазначений (квитанція № Р24А745444027С49629); - 01 грудня 2020 року позивач здійснив перерахування коштів на карту [NUMBER] в сумі 2010,00 грн., одержувач не зазначений (квитанція № Р24А777815003С90896); - 15 грудня 2020 року позивач здійснив перерахування коштів на карту [NUMBER] в сумі 1005,00 грн., одержувач не зазначений (квитанція № Р24А813259385С39534); - 24 грудня 2020 року позивач здійснив перерахування коштів на карту [NUMBER] в сумі 3015,00 грн., одержувач не зазначений (квитанція № Р24А836604798С14658); - 07 січня 2021 року позивач здійснив перерахування коштів на карту [NUMBER] в сумі 1005,00 грн., одержувач не зазначений (квитанція № Р24А868853548С41353); - 11 січня 2021 року позивач здійснив перерахування коштів на карту [NUMBER] в сумі 2200,00 грн., одержувач не зазначений (квитанція № Р24А875202505С77576); - 01 лютого 2021 року позивач здійснив перерахування коштів на карту [NUMBER] в сумі 1005,00 грн., одержувач не зазначений (квитанція № Р24А929182112С45477); - 09 лютого 2021 року позивач здійснив перерахування коштів на карту [NUMBER] в сумі 1000,00 грн., одержувач не зазначений (квитанція № Р24А948837200С31262); - 23 лютого 2021 року позивач здійснив перерахування коштів на карту [NUMBER] в сумі 4000,00 грн., одержувач не зазначений (квитанція № Р24А988792127С53684); - 17 березня 2021 року позивач здійснив перерахування коштів на карту [NUMBER] в сумі 605,00 грн., одержувач не зазначений (квитанція № Р24А1048014236С1422); - 05 квітня 2021 року позивач здійснив перерахування коштів на карту [NUMBER] в сумі 2552,70 грн., одержувач не зазначений (квитанція № Р24А1096178074С1406); - 23 квітня 2021 року позивач здійснив перерахування коштів на карту [NUMBER] в сумі 6200,00 грн., одержувач не зазначений (квитанція № Р24А1145103618С7444); - 26 квітня 2021 року позивач здійснив перерахування коштів на карту [NUMBER] в сумі 3000,00 грн., одержувач не зазначений (квитанція № Р24А1152014198С0179); - 06 травня 2021 року позивач здійснив перерахування коштів на карту [NUMBER] в сумі 2613,00 грн., одержувач не зазначений (квитанція № Р24А1177210744С6165). Згідно підтвердження операції по картці № [NUMBER] АТ "ОКСІ БАНК" від 16 квітня 2021 року, позивач здійснив перерахування коштів на ім`я відповідача [PERSON] в сумі 3041,10 грн (том 1 а.с.14). У всіх платіжних документах в призначенні платежу зазначено: переказ особистих коштів. Таким чином, судом на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів встановлено, що позивач [PERSON] у період з квітня 2020 року по травень 2021 року здійснював грошові перекази через АТ КБ «Приватбанк», АТ "ОКСІ БАНК" на загальну суму 65 865 грн. Згідно листа АТ КБ «Приватбанк» від 15.05.2023 (том 1 а.с. 160-162), підтверджено зарахування коштів від позивача [PERSON] на рахунки відповідачки [PERSON] , зокрема 11 переказів на загальну суму 24 530,00 грн. У призначенні платежу вказано: переказ особистих коштів. Що стосується грошових переказів на рахунок відповідача [PERSON] , суд зауважує, що в наданій АТ "ОКСІ БАНК" в електронному вигляді виписці по рахунку [PERSON] (том 1 а.с.157,158) не можливо встановити факти зарахування коштів саме від позивача [PERSON] та їх призначення. Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , копії договору фінансового лізингу від 08.08.2019, [PERSON] є власником автомобіля Audi A6, 2008 року випуску (том 1 а.с. 205,206-209). Оцінюючі вказані докази, суд звертає увагу, що за твердженням позивача та його представника, відповідач [PERSON] зобов`язувався надати послуги з ремонту автомобіля, при цьому будь-яких письмових договорів між сторонами не було укладено. В матеріалах справи також відсутні будь-які докази виконання чи не виконання ремонту автомобіля, придбання запчастин (акти виконаних чи не виконаних робіт, перелік обсягу робіт, висновки експертів, товарні, фіскальні чеки, накладні, тощо). Також суд звертає увагу, що підставу позову повинен довести саме позивач, однак в силу принципів змагальності, позивачем не надано доказів того, що відповідач [PERSON] свої зобов`язання не виконав. Крім того судом встановлено, що кошти перераховувались позивачем [PERSON] у період з квітня 2020 року по травень 2021 року, в той же час, з позовом останній звернувся лише у вересні 2022 року. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Відповідно до ч. 1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2 ст.1212 ЦК України). Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч. 3 ст. 1212 ЦК України). Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Таким чином, за змістом даної норми під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Статтею 1215 ЦК України визначено, що не підлягають поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України). Крім того, практика ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення ЄСПЛ «Воловик проти України» п.45). У п.VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права, де вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків. Так, ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (п.4.1. рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року). Відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п.6 ст.3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contrafactum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non conceditvenire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Схожий по суті висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах» (п.8.26). Тлумачення положень глави 83 ЦК України у системному зв`язку із визначеними у п.6 ст.3 ЦК України принципами справедливості, добросовісності та розумності свідчить, що при визначенні того чи підлягають поверненню безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі, слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.01.2023 у справі № 548/741/21. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] добровільно, послідовно та систематично, за відсутності будь-якої помилки, в тому числі рахункової, перераховував кошти відповідачам без зазначення платежу, знаючи, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), та за відсутності доказів договірних умов щодо їх подальшого повернення або недобросовісності відповідачів, а тому поведінка позивача є суперечливою, оскільки останній вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків, що у свою чергу виключає задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів, як безпідставно набутих. Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі №185/446/18, де, змінюючи рішення суду в частині мотивів його прийняття, Верховний Суд вказав, що суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів, проте помилився щодо мотивів такої відмови. Зокрема, апеляційний суд не звернув уваги, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Позивач у справі, неодноразово перераховуючи кошти відповідачу у період із серпня 2017 року до грудня 2017 року, знав, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків), що унеможливлює задоволення позовних вимог і стягнення коштів. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п.113, 114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17). Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, оскільки встановлено, що позивачка систематично та послідовно у період часу з 04 листопада 2020 року по 16 листопада 2020 року перераховувала кошти відповідачу, знаючи, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а тому поведінка позивачки є суперечливою, оскільки остання вільно і без помилки погодилася на безпідставне перерахування коштів і відповідно настання невигідних для себе наслідків, що у свою чергу виключає задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів. Встановити ж обставини безпідставного набуття відповідачем грошових коштів, належних позивачу у розмірі 65 865,00 грн суд позбавлений можливості, оскільки належних та допустимих доказів, які б підтверджували доводи позивача та зазначені останнім обставини, в розпорядження суду не надано, матеріали цивільної справи таких доказів не містять, а свої висновки суд не може ґрунтувати на припущеннях та поясненнях представника позивача. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed