Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-10 00:00:00

06.12.2023 [PERSON] звернулася до суду з даним позовом мотивуючи тим, що 18 листопада 2008 року між нею та [PERSON] було зареєстровано шлюб, який було розірвано 16.09.2021, від спільного проживання у них народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23.10.2012 з відповідача на її користь на утримання сина було стягнуто аліменти в розмірі 500,00 грн. щомісячно до повноліття дитини. Однак, вказаних кошів недостатньо для повноцінного рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку житини. Син постійно проживає разом із нею і вона, як мати, забезпечує дитину усім необхідним та потребує допомоги зі сторони батька дитини. Визначений розмір аліментів не відповідає вимогам ч.2 ст. 182 СК України та\~ є недостатнім для забезпечення належного рівня життя дитини. Оскільки в добровільному порядку вирішити спір неможливо, просила у судовому порядку змінити розмір та спосіб стягнення аліментів, що стягуються за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23.10.2012, та стягнути з відповідача на її користь аліменти на сина у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття. 07.12.2023 судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 11.01.2023 судом постановлено ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті. Позивачка у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі та зазначила, що син росте і потребує більших витрат, а 500,00 грн недостатньо для повноцінного утримання та розвитку дитини. Відділ ДВС відповідно до законодавства індексацію аліментів не проводив, мотивуючи тим, що у рішенні суду не вказано таке перерахування. Вона працює і має щомісячний середній дохід у розмірі 7000,00 грн, інших доходів не має, а на дитину щомісяця витрачає близько 10000,00 грн, враховуючи витрати на необхідне харчування, одяг, підтримку здоров`я, витрати на репетиторів і гуртки. Відповідач почав цікавитися дитиною лише з минулого року, а до цього взагалі не спілкувався із сином, тому дитина не має «великого бажання» з ним спілкуватися. Відповідач у судовому позов визнав частково, згоден сплачувати аліменти у розмірі 2000,00 грн щомісячно. Він розуміє, що витрати на дитину зростають і визначеного розміру недостатньо. Однак, він має захворювання органів травлення, буде оформлювати інвалідність, офіційного заробітку не має, лише підробітки, перебуває на утриманні родичів. Він пропонував досудове врегулювання позивачці, однак за умови надання йому інформації щодо додаткових витрат на дитину, однак вона відмовилася. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з 18 листопада 2008 року перебували в зареєстрованому шлюбі та рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2011 року, шлюб між ними було розірвано. Від спільного проживання сторони\~ мають сина - [PERSON] , [INFO] , який проживає разом із матір`ю за адресою:\~ [ADDRESS] , що підтверджено матеріалами справи (а.с.5-8,12,13) та вказані обставини визнаються сторонами. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23.10.2012, у справі № 1003/12354/12, провадження № 2/1003/3551/12 (а.с.8),\~ з [PERSON] на користь [PERSON] на сина -\~ [PERSON] , [INFO] , було стягнуто аліменти в розмірі 500,00 грн, щомісячно, починаючи з 26.07.2012 і до повноліття дитини. З матеріалів справи (а.с.9-11) вбачається, що 05.11.2012 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області видано виконавчий лист у справі № 1003/12354/12, провадження № 2/1003/3551/12, який перебуває на виконанні Білоцерківського МВДВС Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) ВП № 35761901, та станом на 01.11.2023 заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів на сина - [PERSON] , [INFO] , становила 67080,00 грн. Позивачка - [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.5,12), не має можливості в повній мірі забезпечити сина усім необхідним для його фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Відповідач - [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , є працездатною особою, перебуває на обліку у Білоцерківському ОМВК, як обмежено придатна особа до військової служби, у зв`язку із захворюванням, зарахований у запас, що підтверджено матеріалами справи (а.с.17,18,24,25). При вирішені спору суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Передбачена ст. 184 СК України тверда грошова сума - це відповідна (фіксована) сума коштів на утримання дитини, яка не є одноразовим платежем, а твердою грошовою сумою визначеною судом на утримання дитини до її повноліття. Частина друга статті 184 СК України передбачає, що визначений судом у твердій грошовій сумі розмір аліментів, підлягає індексації відповідно до закону. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі Закону) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі (ст. 2 Закону). Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону № 1282-XII (в ред. від 03.07.1991 року), індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Законом № 911-VIII від 24.12.2015 року в частину першу статті 4 Закону було внесено зміни та вказано, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі» від 17.05.2016 року за № 1368-VIII, зміни до статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 19.10.2016 року) та було передбачено, що державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, суму індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику. У Законі України «Про індексацію грошових доходів населення» змінами встановлено, що до переліку грошових доходів громадян, одержаних ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, які підлягають індексації, відноситься і розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі. Також у законі визначається, що індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, проводиться за рахунок коштів платника аліментів. Індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, здійснюється підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, фізичними особами-підприємцями, які проводять відповідні відрахування аліментів із доходу платника аліментів. 06.11.2013 року Верховним Судом України у цивільній справі № 6-113цс13, було надано висновок про те, що розмір аліментів, визначених судом у твердій грошовій сумі на підставі ч.2 ст.184 СК України, підлягає індексації за аналогією закону згідно п.8 ст.8 ЦПК України у порядку, передбаченому ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення». Судом встановлено, що з відповідача на користь позивача було стягнуто аліменти на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 500,00 грн., яка підлягає індексації, що проводиться в порядку примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів державним виконавцем, який визначає їх розмір на відповідний період, однак з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 16.11.2023 № 146454 (а.с.11) вбачається, що державним виконавцем Білоцерківського МВДВС Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) Герасименко Ю.О. не здійснювалося нарахування аліментів з проведенням індексації та відповідачем не сплачувалися щомісячно аліменти з урахуванням індексації. Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З матеріалів справи № 1003/12354/12, провадження № 2/1003/3551/12, оглянутої у судовому засіданні, вбачається, що 26.07.2012 [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на\~ сина -\~ [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня подачі позову до суду і до повноліття дитини. 23.10.2012 позивачка подала до суду заяву, про зміну предмету спору, в якій просила стягнути аліменти у розмірі 500,00 грн, щомісячно, а відповідач подав заяву, про визнання позовних вимог у повному обсязі. Також, з матеріалів справи № 1003/12354/12, провадження № 2/1003/3551/12 вбачається, що сторонами не було подано доказів щодо їх сімейного та матеріального становища станом на 2012 рік, як і під час розгляду даної справи сторонами не надано до суду жодних доказів щодо зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них, у порівнянні з 2012 роком, однак відповідач визнав обставини, які вказані позивачкою у позовній заяві щодо необхідності збільшення розміру аліментів, при цьому він визнав позов частково у сумі щомісячної сплати аліментів у розмірі 2000,00 грн та зазначив про часткову сплату заборгованості зі сплати аліментів на час розгляду справи, що не заперечувалося позивачкою. За змістом ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним, а спосіб стягнення аліментів змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років становив 2833,00 грн. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років становить 3196 грн. Отже, враховуючи, що мінімальний гарантований розмір аліментів на даний час становить 1598,00 грн (50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку), розмір аліментів визначений у сумі 500,00 грн. є недостатнім для утримання та забезпечення належного рівня життя дитини, необхідного для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку та суттєво обмежує права дитини на даний час. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку\~ підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). ( Правова позиція ВСУ у справі № 143 цс 13 від 05.02.2014 року). Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, враховуючи часткове визнання відповідачем позову, максимально враховуючи інтереси дитини,

Outcome: approved