Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-08 00:00:00

І. Стислий виклад позиції сторін: Громадянка [PERSON] , (надалі\~Позивачка) звернулась в суд з позовними вимогами до [PERSON] (надалі\~Відповідача) про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для особи, яка втратила працездатність, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і на весь період непрацездатності [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог, покликається на те, що з відповідачем перебувала у шлюбі, який 30.10.2012 року розірвано рішенням Мостиського районного суду Львівської області. Зазначає, що за час подружнього життя, у них з відповідачем народилася одна дитина син [PERSON] , який на цей час є повнолітнім, однак є непрацездатною особою та має інвалідність 1 групи з дитинства. Стверджує, що хвороба сина є дуже тяжкою і не дає можливості людині, яка страждає нею, самостійно себе обслуговувати, забезпечувати елементарні життєві потреби. Тобто, [PERSON] потребує постійного стороннього догляду. Такий догляд йому забезпечує мати (позивачка), з якою [PERSON] постійно проживає. Позивачка в силу цих тяжких обставин вимушена постійно бути біля сина і доглядати за ним. Це виключає її можливість працювати і отримувати дохід від праці. Наголошує, що відповідач офіційно працевлаштований, перебуває на службі у поліцейському батальйоні патрульної служби поліції особливого призначення Львів ГУНП у Львівській області, де отримує стабільний високий дохід, однак ухиляється від утримання дитини, матеріальної допомоги добровільно не надає, а також немає інших осіб на утриманні. В зв`язку із викладеними обставинами позивачка змушена звернутись до суду про стягнення аліментів із відповідача на утримання дитини. 07.12.2023 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву (отриманий та зареєстрований канцелярією суду за Вх.№7168), в якому позовні вимоги визнає частково та згідний сплачувати аліменти на утримання непрацездатного сина, однак у твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн. щомісячно. Сторона Відповідача вважає, що Позивачка не надала при подачі позову і в ході розгляду справи жодних доказів, що є опікуном чи доглядальником [PERSON] .. Стверджує, що їхній син є повнолітнім, однак не визнавався судом недієздатним та має самостійний дохід у вигляді пенсії в розмірі 7131 грн. щомісячно. Зазначає, що дійсно працює поліцейським взводу №1 роти №2 батальйону патрульної служби поліції особливого призначення «Львів» ГУНП, однак його середньомісячний дохід склав орієнтовно 34 500 грн., з яких 10\~000 грн. додаткова доплата на період воєнного стану. Просить суд врахувати, що в період з 27.04.2022 року по 06.06.2022 року безпосередньо брав участь у складі Об`єднаних сил з метою виконання завдань із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії російської федерації на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, де 19.05.2022 року отримав бойове поранення і на даний час проходить лікування та ВЛК з метою демобілізації зі служби за станом здоров`я. Таким чином, наголошує, що у нього нерегулярний дохід, а отже стягнення аліментів у частці від доходу буде порушувати як його майнові права, так і майнові права сина, адже після виведення за штат дохід відповідача становитиме 500 грн. щомісячно. Просить суд врахувати, що середньомісячний сукупний дохід сім`ї позивачки перевищує рівень прожиткового мінімуму для сім`ї, тому [PERSON] теж має змогу надавати синові утримання. Позивачка скористалася своїм правом для подачі відповіді на відзив, надавши такий суду (отриманий та зареєстрований канцелярією суду за Вх.№7286 від 14.12.2023 року), в якому зазначила, що відзив відповідача побудований на усілякому ухиленні від реального утримання свого сина, який є непрацездатним. Зазначила, що твердження відповідача про те, що аліменти на дитину з інвалідністю після її повноліття виплачуються тільки у твердій грошовій сумі загалом не відповідають дійсності та суперечать вимогам сімейного законодавства, а отже порушують принцип диспозитивності, оскільки ч.3 ст.181 СК України передбачає, що вибір способу стягнення аліментів є винятковою прерогативою отримувача аліментів. Вважає, що долучена відповідачем довідка про його доходи за десять місяців 2023 року свідчить про достатній рівень матеріального забезпечення відповідача. Крім цього, у відповідача немає на утриманні інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків чи дружини. З урахуванням вищенаведеного, просить суд задоволити заявлений нею позов в повному обсязі. ІІ. Позиція учасників справи: Позивачка [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила суд їх задовольнити з підстав, викладених у змісті позовної зави та відповіді на відзив. Відповідач [PERSON] \~в судовому\~засіданні позовні\~вимоги визнав\~частково з\~підстав,\~викладених у\~відзиві на\~позовну заяву. Третя особа у справі [PERSON] , в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце слухання справи, що підтверджується матеріалами справи. ІІІ. Процесуальні дії у справі: 18.10.2023 року після отримання інформації про місце проживання (перебування) відповідача було постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Дослідивши надані документи і матеріали, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. ІV. Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин, що виникли між сторонами, із посиланням на докази, у тому числі й ті, що відхилені судом, а так само оцінка аргументів сторін: Заслухавши пояснення сторін, викладені ними у заявах по суті, дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до такого висновку. Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права, пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл. Правосуддя, за своєю суттю, визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Зазначені висновки викладено в абзаці десятому пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003. У справі «Belletv.France» Суд зазначив, що "стаття 6 §1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз`яснень, суд, перевіривши порушення прав та обов`язків позивачки [PERSON] у межах заявлених позовних вимог, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно статті 3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо. Виходячи з наведених норм кожна людина має право на сімейне життя, при цьому укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов`язковою умовою для створення їхньої сім`ї. Сім`я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно частин 1 та 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Враховуючи наведені положення, судом встановлено, що сторони з 22.07.1999 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу у сторін народилася одна дитина син [PERSON] , [INFO] . Факт народження та батьківства підтверджуються свідоцтвом про народження [PERSON] , виданого Подкарпатським воєводством Управління громадського стану в Перемишлі (Республіка Польща), яке містяться в матеріалах справи. Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 30.10.2012 року у цивільній справі №1314/1335/2012 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 22.07.1999 року у Відділі РАЦСу Мостиського РУЮ Львівської області за актовим записом №20. Рішення набрало законної сили 12.11.2012 року та ніким зі сторін не оскаржувалося. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно довідки до акту огляду медико соціальної експертної комісії серії 12ААА №822526 від 18 грудня 2018 року сину сторін [PERSON] , [INFO] встановлено першу підгрупу інвалідності «А» з дитинства, безтерміново. Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Згідно з положеннями статті 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні») особа з інвалідністю - повнолітня особа зі стійким обмеженням життєдіяльності, якій у порядку, визначеному законодавством, встановлено інвалідність; дитина з інвалідністю - особа до досягнення нею повноліття (віком до 18 років) зі стійким обмеженням життєдіяльності, якій у порядку, визначеному законодавством, встановлено інвалідність; інвалідність - міра втрати здоров`я у зв`язку із захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження життєдіяльності особи, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист. Подібне визначення осіб з інвалідністю міститься і у Законі України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні». При цьому не має значення, яку групу інвалідності має дитина. Батьки, за загальним правилом, мають добровільно утримувати свою непрацездатну дитину. В разі відмови батьків від надання утримання аліменти можуть бути стягнені з них рішенням суду за позовом як самої дитини, так і того з батьків, з яким проживає дитина. Таким чином встановлено, що повнолітній [PERSON] , [INFO] є особою з інвалідністю першої групи, тобто непрацездатною особою. Згідно посвідчення серії [NUMBER] від 11.12.2018 року, призначено державну-соціальну допомогу [PERSON] , [INFO] , як інваліду дитинства. Як вбачається з довідки про доходи №2795 від 17.11.2023 року, [PERSON] знаходиться на обліку в Яворівському управлінні соціального захисту населення та отримує соціальну допомогу у розмірі 7131,10 грн. щомісячно. Відповідно до висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу №247, [PERSON] потребує постійного стороннього догляду у зв`язку із обмеженням його життєдіяльності, а саме: обмеженням до самообслуговування, обмеженням здатності до орієнтації, обмеженням здатності до спілкування, обмеженням здатності контролювати свою поведінку. Згідно витягу з реєстру територіального громади №1698 від 25.09.2023 року позивачка зареєстрована разом з сином [PERSON] по [ADDRESS] . Судом встановлено, що позивачка має задовільний стан здоров`я, є працездатною, на даний час перебуває у зареєстрованому шлюбі з гр. [PERSON] , має на утриманні та вихованні малолітню доньку від даного шлюбу [PERSON] , [INFO] , однак у зв`язку з важкою хворобою сина [PERSON] , вимушена постійно здійснювати догляд за ним. Вказані обставини, на переконання суду, виключають її можливість працювати і отримувати дохід від праці. Довідкою про неотримання допомоги №2796 від 17.11.2023 року підтверджено, що позивачка [PERSON] не перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення Яворівської РДА та не отримує державної соціальної допомоги. Відповідач [PERSON] має задовільний стан здоров`я, інших осіб на утриманні немає, працює на посаді поліцейського взводу №1 роти №2 батальйону патрульної служби поліції особливого призначення «Львів» ГУНП, сума його доходу за період з січня 2023 по жовтень 2023 становила 382 465,02 грн., що підтверджується довідкою про доходи №123/75 від 17.11.2023 року, яка долучена стороною відповідача до матеріалів справи. Згідно долученої стороною позивача Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №357769805 від 11.12.2023 року, відповідач [PERSON] є власником нерухомого майна: квартири [ADDRESS] загальною площею 69,4 кв.м.; нежитлового приміщення №СХІІІ загальною площею 2,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; гаражу № [NUMBER] площею 18,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки про обставини травми (поранення), контузії, каліцтва №599/35/05 від 26.08.2022 року відповідач [PERSON] 19.05.2022 року отримав вибухову травму, сліпе осколкове поранення середньої третини лівої гомілки, гіпертонічну хворобу І ст., 1 ст., ризик 2. СН0.ХНМК І-ІІ ст. з переважним ураженням судин ВББ з цефалічним синдромом за обставин здійснення заходів з Національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії РФ, перебуваючи безпосередньо в районах здійснення даних заходів. Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України. У справі, яка розглядається судом, спір стосується стягнення аліментів. В добровільному порядку питання щодо утримання повнолітнього непрацездатного сина [PERSON] , позивачка та відповідач не вирішили. Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі статтею 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Положення статті 200 СК України зазначають, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Відповідно до статті 201 СК України до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу. Статтею 182 СК України встановлено, обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Так, відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з частиною другою статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до частини третьої статті 182 СК України суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. При цьому слід зазначити, що тлумачення статей 198, 200СК України свідчить про те, що отримання повнолітнім непрацездатним сином, дочкою, доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що вони не потребують матеріальної допомоги. Відповідно до частини восьмої та дев`ятої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Для виникнення обов`язку матері, батька утримувати повнолітніх дочку, сина необхідна сукупність таких умов: повнолітні дочка, син є непрацездатними, тобто особами з інвалідністю І, ІІ чи ІІІ групи; потребують матеріальної допомоги: під якою розуміється неможливість самостійно забезпечити своє існування та недостатність державної допомоги, пенсії та допомоги у зв`язку з інвалідністю; матір, батько здатні утримувати повнолітніх дочку, сина, тобто їхній заробіток (доходи) дозволяють їм здійснювати таке утримання. У постанові Верховного Суду від 13 квітня 2021 року у справі № 308/4214/18 зазначається, що Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Також при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Відповідно до частини першої статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Так під час судового розгляду судом не встановлено, що майновий стан відповідача [PERSON] не дозволяє йому сплачувати аліменти у розмірі, який просила стягнути на її користь позивачка на утримання дитини. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд виходить з принципів судочинства про змагальність судового процесу та ухвалення рішення судом лише на підставі доказів, наданих сторонами. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При визначенні розміру аліментів, суд, враховує майновий стан та стан здоров`я сторін, відомості про їхні доходи, наявність у володінні чи користуванні рухомого та нерухомого майна. Суд вважає, що відповідач [PERSON] є працездатною особою, працевлаштований, отримує дохід, має у власності нерухоме майно, а тому може виконувати обов`язок по утриманню дитини та сплачувати визначену позивачкою суму аліментів, яка буде забезпечувати необхідний життєвий процес та розвиток дитини. При цьому, суд роз`яснює учасникам процесу, що відповідно до ст. 192СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною першою статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів підлягають задоволенню. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Приписами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину суспільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). V. Висновки суду за результатами розгляду даної справи: Згідно статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. На думку суду, у рішенні з`ясовані та повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Виходячи з наведених позивачкою доводів, дослідивши докази додані до позовної заяви, суд приходить до переконання, що слід стягувати з відповідача [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для особи, яка втратила працездатність, щомісячно, і на весь період непрацездатності [PERSON] . Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, з наведених вище мотивів та підстав. Відомості, які б спростовували даний висновок суду відсутні, а інше вирішення спору не відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України). Заходи забезпечення позову по даній цивільній справі не застосовувалися. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову (ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України). Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами: Виходячи з вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, позивачі у справах про стягнення аліментів, а тому, згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України та ст. 4 Закону України "Про судовий збір", з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір всумі 1073,60 грн.

Outcome: approved