Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-16 00:00:00

[PERSON] ,\~в інтересах\~якого діє\~представник -\~адвокат Візінський\~В.В.,\~звернувся до\~суду з\~позовом до\~ [PERSON] \~та після\~зміни предмета\~позову просить\~здійснити поділ\~в натуріжитлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , виділивши [PERSON] як самостійний об`єкт (одиницю) нерухомого майна, що складатиметься з коридору площею 6,0 кв.м., кухні площею 8,0 кв.м., житлової кімнати площею 13,4 кв.м. та визнати за ним право власності на цей самостійний об`єкт (одиницю). Допоміжні споруди залишити у спільному користуванні. Припинити право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивував тим, що позивач, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, є власником частки житлового будинку по [ADDRESS] . Власником іншої частки цього ж будинку, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, є відповідач [PERSON] . Тобто сторони у справі є власниками житлового будинку на праві спільної часткової власності по частці відповідно. Також відповідачка [PERSON] є власницею земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0988 га, кадастровий номер 2621610100:01:009:0353 по по [ADDRESS] та земельна ділянка належить відповідачці як самостійний об`єкт нерухомого майна. Спільне володіння та користування сторонами у справі спільним житловим будинком є неможливим з огляду на те, що вони не підтримують доброзичливих та добросусідських стосунків. Позивач неодноразово звертався до відповідача про сплату житлово-комунальних послуг, натомість відповідачка жодних оплат не здійснює, не утримує своє майно та тягар утримання своєї частки у цьому житловому будинку переклала на позивача. На пропозицію позивача продати йому свою частку у будинку за ринковою ціною відповідач не погоджується, як і не погоджується здійснювати догляд за цим будинком та його ремонт. На даний час будинок перебуває у аварійному стані, потребує капітального ремонту, проте відповідач на це не реагує. У зв`язку з наведеним виникла необхідність вирішення подальшої долі будинку, співвласниками якого є сторони у справі, для забезпечення можливості її співвласникам роздільного проживання. Наведене, на думку позивача, не завдасть істотної шкоди інтересам відповідачки та членам її сім`ї. Зазначений поділ житлового будинку оформлюється фактичним використанням сторонами спірного житлового будинку, його технічними характеристиками та поділом земельної ділянки. У позивача є окремий вхід в його частину житлового будинку, так само як і у відповідача можливий свій вхід у житловий будинок. Будь-яких приміщень у спільному використанні сторін немає. Виходячи із вказаного фактичного використання житлового будинку, був проведений розподіл земельної ділянки, які використовують сторони для обслуговування житлового будинку, більше того відповідачка вже оформила право власності на свою частину земельної ділянки, тому питання поділу земельної ділянки не стоїть. Ухвалою суду від 18.01.2023 відкрито провадження у даній справі, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 27.02.2023 задоволено клопотання представника позивача адвоката Візінського В.В., у справі призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам судово-експертної фірми «Експо-Фірма». На час проведення експертизи провадження у справі зупинено. Провадження у справі поновлено ухвалою суду від 14 червня 2023 року, підготовче засідання призначено на 12 липня 2023 року. Ухвалою суду від 12.07.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Через неявку учасників розгляд справи 02.08.2023, 11.09.2023, 28.09.2023, 02.10.2023 відкладено. 17.10.2023, 31.10.2023, 14.11.2023, 04.12.2023, 14.12.2023 розгляд справи відкладено за клопотанням представника позивача Візінського В.В. 14.12.2023 до суду надійшло клопотання від позивача [PERSON] про повернення до розгляду справи у підготовчому провадженні, мотивоване тим, що на даний час виникли вагомі підставі для повернення до стадії підготовчого провадження у справі з метою зміни предмету та підстав позову, що може бути реалізовано лише на стадії підготовчого провадження. Зазначив, що наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у справі №910/7103/21. Ухвалою суду від 14.12.2023 призначено підготовче засідання на 19.12.2023 року. 18.12.2023 від [PERSON] надійшла заява про зміну предмета позову. Ухвалою суду від 19.12.2023 таку заяву прийнято до провадження та оголошено перерву у підготовчому засіданні. Ухвалою суду від 03.01.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання учасники справи не з`явились. 16.01.2024 позивач [PERSON] подав заяву про розгляд справи за його відсутності та без участі його представника, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. 16.01.2024 відповідачка [PERSON] подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги визнає, не заперечує щодо задоволення позову. Дії учасників справи не суперечать вимогам\~ст.211 ЦПК України, відповідно до якої учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Передбачених ч.2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата його складання. Суд, дослідивши документи і матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, вважає необхідним зазначити таке. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом спадкоємцем частини будинку розміром житлової площі 55,3 кв.м, загальною площею 74,7 кв.м з приналежними господарськими прибудовами по [ADDRESS] , що належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 10.05.1989 №3353, є позивач [PERSON] . Згідно з копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №225097411 від 21.01.2010, виданого ОКП «Коломийське МБТІ» [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 1/2 частина будинку по [ADDRESS] . За даними технічного паспорта, складеного ОКП «Коломийське МБТІ» 14.06.2009 частки житлового будинку по [ADDRESS] , що належить [PERSON] , загальна площа житлового будинку становить 74,7 кв.м, житлова площа 55,3 кв.м. Допоміжні приміщення: курник, сарай, навіс, криниця, ворота, огорожа. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємцем частини будинку розміром житлової площі 55,3 кв.м, загальною площею 74,7 кв.м з приналежними господарськими прибудовами по [ADDRESS] , що належала померлому [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 10.05.1988 №3352, є відповідачка [PERSON] . Згідно з копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №25360737 від 19.02.2010, виданого ОКП «Коломийське МБТІ» [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 1/2 частина будинку по [ADDRESS] . Також [PERSON] є власницею земельної ділянки, кадастровий номер:2621610100:01:009:0353, із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0988 га, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії СТВ012538 від 16.11.2015 та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії ЕКМ №143142 від 16.11.2015 . Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до частин 1, 2 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з частинами 1, 2 статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Частиною 1 статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. У постанові Верховного Суду від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1443цс16 вказано, що право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Згідно зі статтею 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до частини 1 статті 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Частиною 3 статті 364 ЦК України, у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Згідно з частинами 1, 2 статті 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі N 501/2148/17 (провадження № 61-22087св19) зроблено висновок, що "відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття "поділ" та "виділ" не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється». Верховний Суд України у своїй постанові від 03 квітня 2013 року у справі №6-12цс13 також дійшов висновку, що у разі виділу співвласник отримує свою частку в майні в натурі й вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності в разі поділу (стаття 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників. При цьому слід ураховувати, що після поділу майна, що є у спільній частковій власності (в порядку статтею 367 ЦК України), так і після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України (у разі, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам) право спільної часткової власності припиняється, кожному із співвласників має бути визначена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України. Таким чином, суд повинен зазначити в рішенні, яка частка із спірного майна надається відповідачу, тим самим визначивши конкретний окремий об`єкт нерухомого майна, який залишається у власності відповідача. Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін (власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються) може бути виділено частину будинку із самостійним виходом (квартиру), яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні ст.181 ЦК України, або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок. Окрім того, при вирішенні спору про поділ (виділ) в натурі нерухомого майна необхідно враховувати, що згідно норм чинного законодавства не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна, оскільки самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути і предметом поділу (виділу) згідно з нормами стст.364, 367 ЦК України. Наведене вище узгоджується із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року по справі №344/8200/14-ц, а також у постановах Верховного Суду від 10 лютого 2021 року по справі №445/442/16-ц, від 21 травня 2021 року по справі №592/6413/18, від 15 листопада 2021 року по справі №279/790/18, від 12 січня 2022 року по справі №127/18807/19, від 31 березня 2022 року по справі №289/852/18, від 05 квітня 2022 року по справі №135/183/18, від 21 квітня 2022 року по справі №509/3687/16-ц, від 10 травня 2022 року по справі №592/9330/16-ц, від 12 травня 2022 року по справі №524/7671/16-ц, від 17 травня 2022 року по справі №570/2438/19, від 20 травня 2022 року по справі №490/3703/19, від 08 червня 2022 року по справі №477/878/19, від 29 червня 2022 року по справі №466/3008/17, від 29 червня 2022 року по справі №495/3521/18. Виділ частки у нерухомому майні, яке належать сторонам на праві спільної часткової власності лише для позивача є неможливим, а можливий поділ цього майна в натурі між сторонами, в разі якого право спільної часткової власності на нього припиняється. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 711/1330/20, провадження № 61-8001св22 (ЄДРСРУ № 106878529). Допустимим доказом про технічну можливість поділу (виділу) в натурі об`єкту нерухомого майна є висновок експерта або уповноваженого суб`єкта господарювання саме щодо технічної можливості такого поділу (виділу). Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 31.05.2023 дійсна вартість досліджуваного будинковолодіння по [ADDRESS] на час дослідження становить 362840 гривень. Дійсна (ринкова) вартість ідеальних частин будинковолодіння становить ідеальних частин 181420 гривень. Експертом зазначено, що варіант реального розподілу житлового будинку на дві частини: між двома співвласниками по і ідеальних частин і надати реальні умови окремого проживання кожному співвласнику будинковолодіння, з врахуванням вищенаведених будівельних норм та правил є можливим. Експертом надано 1 можливий варіант реального розподілу одноповерхового житлового будинку літ «А» з можливістю виділення двох окремих квартир та реального поділу всього будинковолодіння, з виділом сторонам по реальних частин по [ADDRESS] . Першому співвласнику [PERSON] власнику ідеальних частин виділити реально у власність частину будинку новостворену квартиру [ADDRESS] , що складається : коридор літ. І площею 6 кв.м, кухня літ. 1-1 площею 8 кв.м, житлова кімната літ.1-2 площею 13,40 кв.м. Площа вказаних приміщень складає 27,40 кв.м, що на 9,95 кв.м менше від 37,35 кв.м ідеальної частини. При цьому співвласнику слід надати такі господарські споруди: курник літ. «Б», вбиральня літ. «Д», колодязь літ. «N», огорожа літ. «N4». Експертом пропонується 2 співвласнику [PERSON] власниці ідеальних частин виділити реально у власність частини будинку новостворену квартиру [ADDRESS] , яка складається з : кухні літ.2-1 площею 5,40 кв.м, кім.літ.2-2 площею 18, 90 кв.м, кімната літ.2-3 площею 23 кв.м. Площа вказаних приміщень складає 47,30 кв.м, що на 9,95 кв.м більше від 37,35 кв.м ідеальної частини. При цьому другому співвласнику слід надати такі господарські споруди: сарай літ. «В», навіс літ. «Г», ворота літ. «N1-2», огорожа літ. «N3». По розробленому варіанту І поділу житлового будинку літ «А» необхідно провести ряд ремонтно-будівельних робіт для перепланування житлового будинку на дві ізольовані квартири. Власник [ADDRESS] проводить: проводить зміну і облаштовує автономну мережу газопостачання і електропостачання; демонтаж дверного блоку між коридором літ І- житловою кімнатою літ.2-2 та кухня літ.2-1 з подальшою закладкою дверних прорізів цеглою; облаштовує перегородку на горищі із облегшеної цегли по лінії поділу-розмежування. Власник №2 проводить: облаштування автономної мережі газопостачання, електропостачання; демонтує віконний проріз в кухні літ.2-1, розширивши його, облаштовує дверний блок вхідних дверей з боковими віконними вставками; прорубує дверний проріз з кухні літ.2-1 в житлову кімнату літ.2-2 і облаштовує дверний блок, використавши полотно демонтованих міжкімнатних дверей; облаштовує вихід на виділену частину горища із кухні літ.2-1 зі своєї частини житлового будинку, яка вказана даним варіантом розподілу. Горищем кожний із співвласників повинен користуватись над своїми приміщеннями, розташовані нижче за поверховістю. Встановлено, що дійсна частка першого співвласника в будинковолодінні по варіанту реального розподілу становить :39,84/100 частин = 40/100 частин, а дійсна частина другого співвласника у будинковолодінні по реальному розподілу становить 60,16/100 = 60/100 частин. Ідеальна частина першого співвласника в будинковолодінні становить 50/100 частин, а реальна частка при цьому варіанті поділу, що виділяється власнику [ADDRESS] становить 40/100 вартістю 144550,20 гривень. Таким чином, грошова компенсація власнику №1 за відхилення від вартості ідеальних 50/100 частин будинковолодіння по [ADDRESS] в порівнянні з вартістю частин, що реально надають сторонам відповідно поелементної вартості: (власник №2 відшкодовує власнику №1, а власник №1 отримує від власника №2 грошову компенсацію), що становить 181420 -144550, 20=36869,80 гривень. Ідеальна частина другого співвласника в досліджуваному будинковолодінні і становить: 50/100, а реальна частка при варіанті І поділу, яка виділяється власнику №2 становить 60/100 вартістю 218289,80 гривень. За відхилення від вартості ідеальних 50/100 частин (перевищення) будинковолодіння по [ADDRESS] в порівнянні з вартістю частин, що реально надаються сторонам відповідно поелементної вартості слід провести стягнення з власника [ADDRESS] (для відшкодування грошової компенсації власнику №1), що становить суму: 218289,80-181420=36869,80 гривень. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 зазначила, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. За змістом частини першої статті 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17). Задоволення судом позовної вимоги має, з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права), дозволити досягнути мети судочинства, зокрема реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач. Саме тому, виходячи з мети позову, заявленого позивачем, і його обґрунтування, вимогу припинити право спільної часткової власності та здійснити поділ житлового будинку слід розцінювати як таку, що повинна стосуватись не тільки припинення права спільної часткової власності і поділу майна лише щодо позивача, але і щодо відповідачки, оскільки припинивши право власності [PERSON] припиняється і право спільної часткової власності й другого співвласника відповідачки [PERSON] , а поділ може бути здійснений лише між усіма співвласниками із зазначенням поділених часток в натурі для обох власників. Оскільки судом встановлено, що спірне майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку з чим можливий поділ цього майна в натурі між сторонами, у разі якого право спільної часткової власності на нього припиняється. Також суд враховує технічну можливість виділення кожній зі сторін самостійних і відособлених об`єктів нерухомості, на які вони мають право відповідно до норм чинного законодавства. Суд зауважує,\~що позивач\~у позовній\~заяві не\~ставить питання\~поділу земельної\~ділянки. За таких обставин земельна ділянка судом розподілена бути не може. З огляду\~на викладене,\~суд приходить\~до висновку,\~що ефективним\~способом захисту\~прав сторін\~буде поділ\~цього майна\~в натурі\~між сторонами,\~відповідно до\~якого кожній\~стороні необхідно\~виділити частину\~спірного майна\~відповідно до\~варіанту,\~визначеного висновком\~експерта,\~припинивши право\~спільної часткової\~власності на\~житловий будинок\~з господарськими\~будівлями та\~спорудами по\~ [ADDRESS] обох співвласників. Суд, дослідивши усі обставини справи, вивчивши доводи та докази, якими обґрунтовані позовні вимоги, приходить до висновку про наявність достатніх підстав для\~\~задоволення позовних вимог у цій частині. Щодо витрат на правничу допомогу у розмірі 3000 гривень, суд зазначає наступне. Згідно вимог ст. 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюються судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 2-5 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Водночас, в силу вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частинами 5, 6 зазначеної статті передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження) постанова Верховного Суду у справі №820/479/18. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Позивач на підтвердження надання правової допомоги адвокатом Візінським В.В. надав ордер на надання правничої (правової) допомоги, серія АТ №1028035 від 12.01.2023, у якому зазначено, що він виданий на підставі договору б/н від 11.01.2023 та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Суд зауважує, що ані договору про надання правової допомоги, укладеного між адвокатом Візінським В.В. із [PERSON] , ані акту виконаних робіт за укладеним договором від 11.01.2023, що підтверджував би час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та обсяг наданих адвокатом послуг, позивач не надав, що не дає можливості для суду встановити дійсність, обґрунтованість, реальність, пропорційність та співмірність таких витрат, тобто такі витрати не є належним чином обґрунтованими. За наведених обставин, позовні вимоги в частині стягнення витрат на правову допомогу до задоволення не підлягають. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Також суд враховує вимоги ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір», ч.1 ст. 142 ЦПК України, якими передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до ч.3 ст.217 ЦПК України розгляд справи по суті розпочинається з оголошенням головуючим судового засідання відкритим. При зверненні до суду з позовом позивач [PERSON] сплатив судовий збір у сумі 1073,60 грн, що стверджується квитанцією ID 9143-6913-4129-5066 від 12.01.2023. Враховуючи, що заява відповідачки про визнання позову отримана судом до початку розгляду справи по суті, тому є підстави для повернення позивачу [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, а саме в сумі 536,80 грн (1073,60: 2= 536,80). Крім того, враховуючи вимоги ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідачки необхідно стягнути на користь позивача 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, а саме в сумі 536,80 грн (1073,60: 2= 536,80). На підставі ст.ст. 3, 15, 355, 356, 358, 364, 367 Цивільного кодексу України, ст.ст.12, 13, 81, 141, 258, 259, 263- 265, 268, 352, 354 ЦПК України,

Outcome: partial