Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-16 00:00:00

У січні 2023 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про знесення самовільного будівництва та скасування державної реєстрації права власності. Позов обгрунтовував тим, що відповідно до договору дарування квартири від 01.03.2016 та договору дарування земельної ділянки від 16.03.2017 він є власником квартири [ADDRESS] та співвласником земельної ділянки, на якій розташований вказаний житловий будинок. Відповідачі є власниками квартири [ADDRESS] (над його квартирою на другому поверсі). На початку 2000-х років сім`ї [PERSON] та [PERSON] самовільно здійснили прибудову житлових кімнат до власних квартир: на першому поверсі - сім`я [PERSON] , на другому - сім`я [PERSON] . В подальшому він дізнався, що відповідачі зареєстрували за собою право власності як на самовільне будівництво своїх прибудов, так і на дві кімнати, що були прибудовані його батьками до належної йому квартири та гараж, що самовільно збудований на земельній ділянці, співвласником якої він є. Відповідно до дозволу на виконання будівельних робіт від 01.10.2008 [PERSON] отримала право на завершення робіт (фактично прибудова вже була збудована). Далі відповідачка отримує Акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту від 24.11.2008, згідно якого здана в експлуатацію квартира з прибудовою має загальну площу 161,4 кв.м та знаходиться на другому поверсі. Спірні кімнати в Акт не включені. Отже [PERSON] вже реалізувала отриманий дозвіл на виконання будівельних робіт та здала в експлуатацію майно згідно вищевказаного Акту на площу 161,4 кв.м. В подальшому відповідачка використовуючи ті ж самі документи, видала збудовані дві кімнати до житлової квартири № 1 за власні та здала їх в експлуатацію як добудова до належної їй квартири №2 . У 2017 ним була подана заява про скасування декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 06.12.2016 № ЗК 142163411002 і, як наслідок, наказом Управління ДАБІ у Закарпатській області таку було скасовано. Однак рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 03.09.2020 скасовано вказаний наказ Управління ДАБІ у Закарпатській області. Відповідачам по справі вдалося зареєструвати за собою право власності на самовільно збудований об`єкт, що порушує його право власності на квартиру, так як кімнати, що на даний час належать відповідачам прибудовані до його вікон, та на земельній ділянці, співвласником якої він є. Також за результатами реєстрації згаданої вище декларації відповідачі зареєстрували за собою гараж літ. Б, який самовільно збудований на земельній ділянці і згода власників такої на дане будівництво відсутня. Зазначає, що спірні дві кімнати та гараж збудовані без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи та належно затвердженого проекту. За наведених обставин, просить суд: 1) зобов`язати відповідачів знести самочинне будівництво, а саме: прибудову літери А', площею 26,4 кв.м, прибудову літери А'', площею 14,5 кв.м, та гараж літери Б, що розташовані на земельній ділянці під житловим будинком [ADDRESS] , площею 0,1832 га, кадастровий номер 2121910100:06:004:0013; 2) скасувати реєстрацію змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зроблену на підставі рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Іршавської міської ради Калинич Івана Васильовича № 33135971 від 23.12.2016 - індексним номером витягу 76832965 від 23.12.2016, номер запису про право власності 9256204, реєстраційний номер майна 611263421219, за наслідками якої за [PERSON] , [PERSON] було зареєстровано право власності на прибудову літери А', площею 26,4 кв.м, прибудову літери А'', площею 14,5 кв.м, та гараж літери Б. Ухвалою суду від 27.01.2023 відкрито провадження в справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] подали до суду відзив на позовну заяву, в якому просять суд відмовити у задоволенні позових вимог. Зазначають, що будинок [ADDRESS] - 4-х квартирний. Всі квартири були викуплені у Іршавської міської ради. На момент купівлі квартири до кожної належало по одному гаражу, однак купівля-продаж гаражів була обумовлена тільки у договорах [PERSON] та [PERSON] . У договорах купівлі-продажу квартир [PERSON] та [PERSON] не було зазначено про купівлю гаражів, хоча вони були і у [PERSON] і у [PERSON] . Їх гараж будували батьки [PERSON] , а тому такий не є самочинним будівництвом. У 1997 році [PERSON] вирішила здійснити добудову до власної квартири. У зв`язку з тим, що їх квартира знаходиться на другому поверсі, добудову до неї без аналогічної добудови до квартири № 1 на першому поверсі вони не могли здійснити. Отримавши погодження від відповідних служб та згоду від сусідів, у тому числі і [PERSON] (батька позивача) рішенням виконкому Іршавської міської ради № 163 від 25.02.1997, їй було надано дозвіл на проведення проектно-вишукувальних робіт по добудові до житлового будинку [ADDRESS] . Для початку будівельних робіт необхідно було отримати дозвіл інспекції ДАБК, який їй не видавали, оскільки нею не було оформлено право приватної власності на землю. Добудову до будинку проводила вона, і за це притягалася до адміністративної відповідальності, а також її зобов`язували знести добудову (2002-2003 роки). У 2005 році вона оформила технічну документацію на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку в тому числі і добудованих до нього приміщень та 15.04.2005 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЗК №011001, в якому було зазначено всіх співвласників. Після отримання державного акту на землю, виконком Іршавської міської ради надав їй дозвіл на збір матеріалів попереднього погодження по реконструкції власної квартири. Рішенням виконкому Іршавської міської ради № 49 від 21.02.2008 було затверджено матеріали попереднього погодження та надано дозвіл на реконструкцію власної квартири за адресою [ADDRESS] та зобов`язано її виготовити проектну документацію на реконструкцію квартири. У 2008 році вона замовила виконавче креслення із завершення будівельних робіт, провела оплату за виготовлення такого. У виконавче креслення було включено і спірні кімнати. Це стосувалося тільки її частини, а не квартири в цілому. Належна [PERSON] частина квартири не реконструйована і не ввійшла до виконавчого креслення (32,7 кв.м), оскільки на той момент вони були розлучені. Площа реконструйованих та прибудованих приміщень складала 161,4 кв.м, всі приміщення включені в Акт здачі в експлуатацію. На підставі вказаного дозволу, виконавчого креслення та інших матеріалів державна приймальна комісія прийняла в експлуатацію належну їй реконструйовану квартиру, в склад якої були включені й добудовані дві кімнати на 1-му та 2-му поверсі та приміщення для сходів на 1-му поверсі. 06.03.2010 на підставі рішення Іршавської міської ради № 40 від 26.02.2010 їй було видано свідоцтво про право власності на квартиру з добудовою за адресою: [ADDRESS] (на її частину квартири). Зазначає, що у 2015 році вона свою реконструйовану частину квартири розміром 161,4 кв.м розділила з [PERSON] (по ), про що отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 01.04.2015. У 2016 році вона відокремила дві спірні кімнати через ДБІ. З огляду на це стверджує, що проведена нею добудова (реконструкція квартири) є законною та не є самочинним будівництвом. Щодо спірних кімнат між нею та [PERSON] була домовленість, що він викупить у неї ці дві кімнати, однак згодом [PERSON] відмовився їх викуповувати. Добудову до будинку здійснювали вони з чоловіком [PERSON] .. Подружжя [PERSON] у період проведення добудови до будинку спірних кімнат та інших приміщень не приймало участі у будівництві через відсутність коштів. Факт будівництва ними спірних приміщень підтвердив і батько позивача [PERSON] у суді (рішення Іршавського районного суду від 01.03.2012). Право позивача не було порушено, оскільки право власності на ці кімнати було зареєстровано у 2010 та 2015 роках, ще до того як він став власником квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 19.04.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав з мотивів, викладених в позовній заяві та просив його задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила та просила відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] , відповідачки [PERSON] , вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.Кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Таким чином, у судовому порядку підлягає захисту лише порушене, невизнане або оспорене право. І саме на позивача покладається обов`язок доводити факт порушення, невизнання або оспорення його прав відповідачем. У разі недоведеності таких обставин, суд відмовляє у задоволенні позову, не залежно від його обґрунтування. Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач [PERSON] відповідно до договору дарування квартири від 01.03.2016 та договору дарування земельної ділянки від 16.03.2017 є власником квартири [ADDRESS] та співвласником земельної ділянки, на якій розташований вказаний житловий будинок (том 1 а.с.13-18). [PERSON] , [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] . Співвласниками (без визначення часток) земельної ділянки будинку [ADDRESS] є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 011001 від 15 липня 2005 року, (том 1 а. с.20). Рішенням від 25.09.1997 року № 163 виконком Іршавської міської ради надав дозвіл [PERSON] на проведення проектно-вишукувальних робіт щодо добудови до житлового будинку [ADDRESS] (том 1 а.с. 136), а рішенням від 21 лютого 2008 року № 49 затвердив [PERSON] матеріали попереднього погодження і надав дозвіл на реконструкцію належної квартири за адресою: [ADDRESS] (том 1 а. с. 147). Згідно з дозволом інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у Закарпатській області на виконання будівельних робіт від 01 жовтня 2008 року № 1488 [PERSON] дозволено виконання будівельних робіт із завершення реконструкції власної квартири [ADDRESS] (том 1 а. с. 21). Актом державної приймальної комісії від 24 листопада 2008 року прийнято в експлуатацію реконструйовану квартиру [ADDRESS] , який затверджений розпорядженням голови Іршавської РДА від 26 листопада 2008 року № 942 та зареєстрований в інспекції ДАБК у Закарпатській області від 28 листопада 2008 року № 1574 (том 1 а. с. 22-25). Рішенням від 26 лютого 2010 року № 40 Виконавчий комітет Іршавської міської ради вирішив видати [PERSON] свідоцтво про право приватної власності на квартиру з добудовою квартири [ADDRESS] (том 1 а. с. 26). Із свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Виконавчим комітетом Іршавської міської ради Закарпатської області від 06 березня 2010 року, вбачається, що [PERSON] є одноосібним власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 158,6 кв. м, житловою площею 62,7 кв. м (том 1 а. с. 27). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за індексним номером 76832965 від 23.12.2016, співвласниками квартири [ADDRESS] , загальною площею 161,4 кв. м, житловою площею 82,9 кв. м, є [PERSON] та [PERSON] по частці кожен. Датою державної реєстрації права власності є 27 березня 2015 рок за номерами записів про право власності 9256204, 9256161. Управління ДАБІ у Закарпатській області 06 грудня 2016 року зареєструвало декларацію № ЗК 142163411002 про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності - «Прибудова до житлового будинку в [ADDRESS] ». Категорія будівництва - ІІ. Згідно з цією декларацією: інженер технічного нагляду - [PERSON] ; генеральний підрядник - ПП [PERSON] ; виконавець робіт - [PERSON] (наказ від 30 вересня 2008 року № 3); генеральний проектувальник - ПП [PERSON] ; головний експерт - Скорик В. П., сертифікат АЕ № 000158 (том 1 а. с. 33 на звороті-36). Рішенням від 23 грудня 2016 року № 33135971 про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державний реєстратор [PERSON] вніс зміни до розділу цього реєстру з відкриттям розділу на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 611263421219. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за індексним номером запису 76832965 від 23 грудня 2016 року на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 611263421219, а саме квартиру [ADDRESS] , загальною площею 161,4 кв.м, житловою площею 82,9 кв м, із зазначенням відомостей про складові частини об`єкту нерухомого майна у вигляді: прибудови А', загальною площею 26,4 кв.м; прибудови А'', загальною площею 14,5 кв.м; гаражу Б. Підставою виникнення права власності є свідоцтво про право власності від 01 квітня 2015 року № 35788986, видане державним реєстратором, технічний паспорт № 222/11/16 від 24 листопада 2016 року, виданий ФОП [PERSON] та декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 06 грудня 2016 року № ЗК 142163411002, видавник УДАБІ у Закарпатській області (а. с. 37 на звороті-38). Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 3 вересня 2020 року (набрало законної сили) позов [PERSON] задоволено. Вирішено захистити право власності [PERSON] на дві добудовані кімнати площею 18,4 кв. м та 25 кв. м на першому поверсі житлового будинку [ADDRESS] від протиправних посягань Державної архітектурно-будівельної інспекції України шляхом визнання протиправними та скасування рішення головного інспектора будівельного нагляду Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області № 02-СК від 22.12.2017 «Про скасування декларації про готовність до експлуатації об`єкта» та наказ в.о. начальника Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області № 02-СК від 22.12.2017 «Про скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта » від 06.12.2016 № ЗК 142163411002 на об`єкт: «Прибудова до житлового будинку за адресою: [ADDRESS] » (том 1 а.с 55-58). Доказів скасування реєстрації вказаної декларації матеріали справи не містять. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суду показали, що приблизно у 2002-2003 роках вони проводили будівельні роботи по добудові до будинку [ADDRESS] . Будували з фундаменту, мурували стіни першого та другого поверху, заливали перекриття, штукатурили фасад. Їх наймав [PERSON] , який забезпечував будівельні матеріали та оплачував роботу. Ні [PERSON] (батько позивача), ні [PERSON] (мати позивача) участі у будівництві не приймали, будівельні матеріали не давали. Про наявність документів, на підставі яких здійснювалися будівельні роботи їм нічого не відомо, оскільки вони лише наймані робітники. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до положень статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, гарантованого статтею 41 Конституції України, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням володіння. При цьому право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення діями відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цього права із застосування наслідків, в тому числі і звільнення земельної ділянки від самовільно зведених споруд шляхом їх знесення чи усунення інших перешкод у користуванні земельною ділянкою. Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови. Станом на час звернення до суду із даним позовом, спірні кімнати за адресою [ADDRESS] , вже не являються самочинним будівництвом в розумінні ст.376 ЦК України, оскільки всі майнові права на них були належним чином оформлені у встановленому законом порядку. Посилання сторони позивача на те що спірні кімнати не включені в Акт про прийняття в експлуатацію за 2008 рік, спростовуються дослідженими у судовому засіданні матеріалами справи, зокрема самим Актом, графічними матеріалами попереднього погодження місцерозташування від 2008 року. З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою. Як вбачається з матеріалів справи, станом на час проведення прибудови до будинку [ADDRESS] , а саме - у період із 2002 по 2008 рік, позивач не був власником квартири у вказаному будинку та співвласником земельної ділянки. Добудова здійснювалася за згодою тодішніх власників, зокрема і батька позивача [PERSON] , які проти будівництва не заперечували. Також, суд критично ставиться до твердження позивача про те, що самочинне будівництво гаража за адресою [ADDRESS] порушує його права, оскільки в ході судового розгляду належних доказів про існування такого порушення - не надано і, відповідно, факт такого порушення - не доведено. Таким чином, виходячи з вищенаведених положень законодавства та враховуючи недоведеність позивачем факту порушення його прав відповідачами, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову повністю. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати, у відповідності до ст.141 ЦПК України, слід залишити за позивачем. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed