Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом до [PERSON] , в якому просить: 1/\~Визнати недостовірною\~та такою,\~що принижує\~честь і\~гідність,\~шкодить діловій\~репутації [PERSON] \~інформацію,\~поширену [PERSON] \~у мережі\~«Інтернет» на\~своїй персональній\~сторінці у\~соціальній мережі\~«Fасеbоок»\~за посиланнями:\~https://m.facebook.com/profile.php?id=100005084538005&еаv=АfZF7SsmD1S9NPNgR36dWwE_RisQq3k8s_N4RG1jg5mrDL44FWSu3xfp8ETBNPxto&paipv=0 а) 02.04.2022 о 16:01 год. у своєму відеозверненні під назвою: «!!!ДОПОМОЖІТЬ!!! У НАС УВІРВАВСЯ ТЕРПЕЦЬ!!!»: https://m.facebook.com/story.php?story_fbid=1989960971183368&іd=100005084538005&sfnsn=mо, а саме: «Наш меценат (маючи на увазі [PERSON] ) пішов на таку підлість і звинуватив мене та самооборону в тому, шо ми обікрали, нібито, його магазин...». «...Як ця людина ( [PERSON] ) жила все життя, приховуючи податки і обдурюючи державу. Ну, в принципі, він зараз і втік..». «Під прикриттям благої мети - розвитку дитячого спорту, кимось (маючи\~на увазі\~ [PERSON] ) можуть приховуватися незаконні схеми організації власного бізнесу...». «...у будівлях [PERSON] в селі Плиски розміщені внутрішньопереміщені особи...». «Маємо: пані [PERSON] з Борзнянської громади заявляє, що харчує і забезпечує внутрішньопереміщених осіб в селі Плиски і представники [PERSON] говорять, шо харчують і забезпечують внутрішньопереміщених осіб в селі Плиски, а велика частина внутрішньопереміщених осіб, насправді, зареєструвалася у Плисківській сільській раді, і тому, закономірне питання: а кого ж тоді, нібито, харчують, одягають і опікають наші знані меценати? Борзнянська громада потайки направляє допомогу в Плисківську громаду? Можливо, нею розпоряджаються на власний розсуд, без відома борзнянців? Чи це привід комусь просто списувати гуманітарку і «піаритись» на болючій темі...». б) 06.04.2022 о 12:53 год. у своєму відеозверненні під назвою: «!!!У НАС УВІРВАВСЯ ТЕРПЕЦЬ!!!»: https://m.facebook.com/story.php?story_fbid=1992744754238323&іd=100005084538005&sfnsn= mо щодо [PERSON] , а саме: «...А [PERSON] не йметься, йому й далі хочеться тримати все під своїм контролем....». «Не потрібно погрожувати працівникам сільської ради, щоб вони віддали ключі від їхніх будинків, не потрібно хвилюватися за невитребувані паї, не потрібно хвилюватися за землю, бо землі хватить всім. На кладовищі Ви знаєте скільки землі потрібно для людини - дуже-дуже мало. Всього з собою ніхто не забере...». «...як можна бути такою людиною меркантильною...». «Ви тероризуєте знову мене і село за свої землі, і за свої усі будинки чи за свої готелі. Та заберіть Ви все його звідси та залиште всіх у спокої нарешті...». «Покажіть, що окрім стадіонів зробили Ви і що у Вас воно є. Ви не «замітили», що все, що Ви робите, все йде «прахом». Так от задумайтеся, підіть до Бога і покайтеся у всіх своїх гріхах, і залиште у спокої, будь ласка, громаду, мене і працівників сільської ради...»; в) в дописі (публікації, статті) від 02.05.2022 під заголовком: «ШАНОВНІ ЖИТЕЛІ ПЛИСКІВСЬКОЇ \~ \~ \~ \~ТГ»:\~https://m.facebook.com/story.php?story_fbid=2011424592370339&іd=10000508\~4538005&sfnsn=mо\~щодо [PERSON] ,\~а саме:\~«...\~Наших відважних\~хлопців переслідують,\~і не\~за діло,\~а через\~примху.\~Примху особи\~нам всім\~відомої.\~Особи,\~яка перед\~приходом окупантів\~на нашу\~українську землю,\~не встигла\~вивезти всі\~продукти з\~магазину,\~але активно\~намагалась.\~Надавши дозвіл\~передати нужденним\~жителям громади\~залишки продуктів\~з магазину,\~які просто\~вже не\~встигали вивозити,\~бо ворог\~був на\~під`їзді\~до села.\~Фактично,\~особа рахувала\~товар майже\~втраченим.\~Ось ці\~«скарби» -\~мішок цукру\~(весь\~час так\~і простояв\~в сільраді\~під наглядом),\~крупи (всі\~обліковані)\~та інше.\~Вина добровільної\~самооборони Плисківської\~ТГ лише\~в тому,\~що повірили\~намірам цієї\~особи передати\~залишки продуктів\~жителям Плисківської\~громади,\~які тут\~залишались,\~як благодійний\~жест в\~умовах війни\~-\~та отримали\~від продавців\~у магазині\~ці залишки\~і перевезли\~в сільську\~раду на\~зберігання.\~Ця особа\~-\~ [PERSON] .\~З його\~ініціативи нашу\~добровільну самооборону\~тепер переслідує\~прокуратура за\~ось цей\~збережений мішок\~цукру,\~який тут\~залишився як\~резерв останньої\~надії на\~випадок тривалої\~окупації.\~І це\~стало останньою\~краплиною мого\~особистого терпіння\~і моєї\~виваженості як\~сільського голови.\~Мовчати більше\~не можу\~і не\~маю морального\~права...».\~« [PERSON] ,\~вочевидь,\~вважає Плисківську\~громаду його\~особистою вотчиною,\~де закон\~-\~ніщо,\~а його\~слово -\~все!\~А це\~не так,\~і так\~не буде.\~Наразі конфлікт\~перейшов вже\~в публічну\~площину і,\~маючи чисту\~совість,\~я виношу\~це на\~розсуд громади,\~яка має\~вирішити -\~або ми\~живемо по\~закону,\~і добровільна\~самооборона Плисківської\~ТГ не\~повинна відповідати\~за бажання\~Голиці «продавити»\~мене цим\~шантажем,\~що мені\~спалять будинок,\~заберуть особисту\~машину,\~наразі відкрите\~кримінальне провадження\~проти мене\~і щоб\~ [PERSON] \~разом з\~своєю подругою\~забрав заяву\~та передав\~мені,\~щоб я\~стала перед\~ним на\~коліна і\~просила вибачення,\~та за\~що я\~не знаю...\~Все повинно\~відбуватись по\~закону і\~справедливості -\~або ми\~живемо по\~його велінню,\~і тоді\~я не\~маю ані\~морального права,\~ані бажання\~далі бути\~головою Плисківської\~територіальної громади,\~і приймати\~в цьому\~участі.\~Моє переконання\~-\~наші захисники,\~наші хлопці\~заслуговують лише\~поваги,\~підтримки,\~подяки,\~але аж\~ніяк не\~переслідувань за\~вигадані,\~абсурдні наклепи. Якщо ми зараз не захистимо їх - хто захистить потім нас?». 2/ Зобов`язати [PERSON] в межах десятиденного строку з моменту набрання рішенням суду законної сили спростувати вищевказану недостовірну інформацію шляхом розміщення у мережі «Інтернет» на своїй персональній сторінці у соціальній мережі «Fасеbоок» за посиланням: [INFO] , або на будь-якій іншій персональній сторінці [PERSON] у соціальній мережі «Fасеbоок» з тією ж кількістю підписників (6000 осіб), яка буде активно функціонувати на момент завершення розгляду справи по суті, відеозвернення (відеозапис) під заголовком «Спростування», в якому зачитати під відеозапис без власних зауважень і коментарів, текст спростування такого змісту: «Я, [PERSON] , голова Плисківської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області, заявляю, що є неправдивою та недостовірною інформація, опублікована мною у зазначених відеозверненнях (відеозаписах) від 02.04.2022 та від 06.04.2022 за відповідними посиланнями. 3/ Зобов`язати [PERSON] в межах десятиденного строку з моменту набрання рішенням суду законної сили спростувати вищевказану недостовірну інформацію шляхом розміщення у мережі «Інтернет» на своїй персональній сторінці у соціальній мережі «Facebook» за посиланням: [INFO] , або на будь-якій іншій персональній сторінці [PERSON] у соціальній мережі «Facebook», з тією ж кількістю підписників (6000 осіб), яка буде активно функціонувати на момент завершення розгляду справи по суті, публікацію (статтю, допис, повідомлення) під заголовком «Спростування», без власних зауважень і коментарів, такого змісту: «Я, [PERSON] заявляю, що є неправдивою та недостовірною інформація, опублікована мною у зазначеній статті (дописі) від 02.05.2022 за відповідним посиланням. 4/ Стягнути з [PERSON] на його користь 100 000 грн в якості відшкодування моральної (немайнової) шкоди за поширення інформації, що є неправдивою та недостовірною, принижує честь і гідність, завдає шкоди діловій репутації позивача. 5/ Стягнути з [PERSON] на його користь понесені ним у справі судові витрати. Позивач свої вимоги обгрунтовує тим, що в грудні 2022 року дізнався про поширення відповідачкою на її персональній сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» вищевказаної інформації, яка є негативною й неправдивою, порушує його особисті немайнові права (честь, гідність, ділову репутацію), а всі звинувачення відповідачки в його адресу не мають жодного фактичного та юридичного підгрунтя. Авторство саме [PERSON] як фізичної особи, щодо поширення зазначеної недостовірної інформації було встановлено Чернігівським апеляційним судом у межах апеляційного перегляду справи №730/628/22, що є преюдиційним фактом і спонукало його звернутися до суду з новим позовом за захистом свого порушеного права. Вважає за необхідне, щоб відповідачка спростувала вказану інформацію у той спосіб, в якій вона була поширена, оскільки її персональна сторінка в соціальній мережі «Facebook» налічує близько 6000 підписників, є відкритою й загальнодоступною, її дописи (публікації) може читати невизначене коло осіб; ці публікації відповідачки переглянуті близько 11000 разів, містять стосовно позивача 12-42 коментарів негативного змісту. Поширення відповідачкою про позивача недостовірної інформації призвело до заподіяння йому фізичного болю та душевних страждань, нервових переживань, відчуття дискомфорту перед колегами, близькими, рідними, порушення нормальних життєвих зв`язків, неможливість продовження активного громадського життя, інших негативних явищ, чим спричинено моральну шкоду, розмір якої оцінює в 100\~000 грн. Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала й просила їх задовольнити з вищевказаних підстав. Подала відповідь на відзив, в якому вказує, що поширена відповідачкою стосовно позивача інформація викладена в стверджувальній формі як про достеменно відомі їй факти, а не як оцінка інформації, що стала їй відома, у своїх відеозверненнях та публікації відповідачка не посилається на інші джерела інформації, з яких вона отримала ту чи іншу інформацію стосовно позивача; при цьому відповідачка, стверджуючи у своєму відзиві на позов про фактичний характер деяких її тверджень, не надала належних та допустимих доказів на підтвердження достовірності цих фактів. Всі публікації та зміст відеозвернень повністю стосуються особи [PERSON] , про що неодноразово по тексту зазначає сама відповідачка. Персональна сторінка [PERSON] в соціальній мережі «Facebook», на якій вона розповсюджувала недостовірну та таку, що принижує честь і гідність, шкодить діловій репутації [PERSON] , інформацію, й досі активна та розміщена за відповідним посиланням. Хоча після відкриття судового провадження у справі, відповідачка відразу видалила спірні дописи та ідентифікуючі її фотографії й відео, проте сторінка й досі залишається зареєстрованою з орієнтовно тією ж кількістю підписників. Не дивлячись на глибину та характер моральних страждань, які завдала позивачу відповідачка шляхом поширення стосовно нього негативної інформації, [PERSON] оцінив завдану йому моральну шкоду в розмірі 100\~000 грн, яка насправді є значно більшою. Представник відповідачки подав відзив на позов; у судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі й просив у їх задоволенні відмовити, вважаючи їх необгрунтованими, а саме: позивач не надав доказів того, що інформація, яку він просить спростувати, є недостовірною, тоді як змінами в чинне законодавство було скасовано обов`язок відповідача доводити її достовірність (презумпція добропорядності); інформація стосовно позивача не містить фактичних тверджень, а є оціночними судженнями, власними суб`єктивними думками, переказами слів інших осіб, критичними зауваженнями й висловлюваннями, розмежування яких не може бути предметом експертних досліджень, так як відповідних методик наразі немає, а є питанням права й таку оцінку може надати лише суд; відповідачка сторінок в соціальній мережі\~«Facebook»\~не мала\~й не\~має,\~а вказані\~в позовній\~заяві дописи\~в соціальній\~мережі за\~відповідними посиланнями\~відсутні,\~в зв`язку\~з чим\~їх достовірність\~встановити неможливо; також заперечує, що сторінка у соціальній мережі «Facebook», на якій поширена оспорювана інформація, належить відповідачці, вона не має доступу до даної сторінки, що ставить під сумнів можливість виконання рішення суду в разі задоволення позову; заявлений позивачем розмір моральної шкоди не відповідає вимогам розумності, справедливості та є безпідставним, а розмір витрат на правову допомогу адвоката - завищеним. Заслухавши пояснення представників сторін, допитавши експерта, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права, особистого немайнового або майнового права та інтересу в разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (ст.3 Конституції України). Відповідно до ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно з ч.4 ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Відповідно до ст.201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Згідно ст.270 ЦК України до гарантованих Конституцією України особистих немайнових прав фізичної особи належать, зокрема, право на повагу до гідності та честі, право на недоторканність особистого і сімейного життя. У ст.275 ЦК України визначено, що фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. За приписами ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч.1). Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію (ч.4). Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (ч.7). Положеннями ст.297, 299 ЦК України передбачено право кожного на повагу до його гідності та честі. Гідність, честь та ділова репутація фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності, честі та ділової репутації. Варто зауважити, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Водночас у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи та юридичної особи» (далі - постанова ПВСУ №1) зазначено, що під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Відповідно до п.15 постанови ПВСУ №1 при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти, зокрема, поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку, повідомлення в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдивою, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно п.19 постанови ПВСУ №1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться. Згідно ст.10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до п.2 ст.10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України» від 06.10.2015р.). У своїй практиці ЄСПЛ розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, то правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлювання думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється ст.10 Конвенції (рішення у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08.07.1986р.). Для розрізнення тверджень щодо фактів та оціночних суджень необхідно враховувати обставини справи та загальний тон висловлювань (рішення у справі «Бразільє проти Франції» від 11.04.2006р.), оскільки судження з питань, які становлять суспільний інтерес, можуть на цій підставі становити оціночні судження, а не твердження щодо фактів (рішення «Патурель проти Франції» від 22.12.2005р., «ТОВ «Інститут економічних реформ» проти України» від 02.06.2016р.). Однак, навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення у справі «Де Хаес і Гійселс проти Бельгії» від 24.02.1997р.). Таким чином, з наведених положень чинного законодавства та усталеної практики ЄСПЛ слідує, що судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки, і пов`язане із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. У свою чергу, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Отже, виходячи з викладеного, при вирішенні даного дифамаційного позову ключовим є чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями у інформації, що викладалася у спірних публікаціях. Як встановлено в судовому засіданні і вбачається зі Звіту за результатами проведеної фіксації дослідження змісту веб-сторінок у мережі «Інтернет» з додатками від 01.12.2022р., флеш-накопичувача зі Звітом за результатами проведеної фіксації дослідження змісту веб-сторінок у мережі «Інтернет» з додатками в електронному вигляді, ухвали Борзнянського районного суду Чернігівської області від 29.11.2022р. у справі №730/628/22 про забезпечення доказів, у соціальній інтернет-мережі «Fасеbоок» на сторінці користувача під іменем « [PERSON] » були розміщені відеозвернення та публікація (допис), які містять інформацію, про спростування якої просить позивач у даному позові, а саме: - відеозвернення від 02 квітня 2022 року о 16:01 під назвою: «!!!ДОПОМОЖІТЬ!!! У НАС УВІРВАВСЯ ТЕРПЕЦЬ!!!», за посиланням: https://www.facebook.com/watch/?v=3187112508244969&paipv=0&eav=AfZF9m2C4pTuq9rn8mQQ37i66JPWzPc-kVrR0OCG--lgKedKgp89ARl-1dQIPXr0PJc; - відеозвернення від 06 квітня 2022 року о 12:53 під назвою: «!!!У НАС УВІРВАВСЯ ТЕРПЕЦЬ!!!», за посиланням: https://www.facebook.com/watch/?v=561424448401611&paipv=0&eav=AfY4Ej53BmsVCnDNYRE7gwHlLfvJdB6UUh3yzVPDP_t56VFilZ4ZwgSUb9iQc82eEyk; - допис від 02 травня 2022 року під заголовком: «ШАНОВНІ ЖИТЕЛІ ПЛИСКІВСЬКОЇ ТГ», за посиланням: [INFO] . Із вказаних відеозвернень та допису можна виснувати, що їх автором є відповідачка по справі [PERSON] , що фактично визнається та не заперечується нею в тексті наданого відзиву, який у відповідності до ст.174 ЦПК України є заявою по суті справи (на відміну від пояснень представника відповідачки в судовому засіданні, які не є джерелом доказів). Так, у даному відзиві представник відповідачки, зокрема, зазначає: «…відповідач не\~називає в цьому фрагменті конкретно позивача…»; «…словосполучення «підлість та звинувачення» є суто оціночним судженням відповідача…»; «…вжито слово «нібито», що вказує на неточність висловлювання відповідача…»; «…дана фраза є виключно суб`єктивною оцінкою відповідача…»; «…в даному випадку відповідач просто\~переказує слова інших осіб…»; «…відповідач лише виражає припущення, свою думку…»; «…відповідач не стверджує, що гуманітарною допомогою розпоряджаються на власний розсуд, а лише\~вказує на те, що можливо такі дії мають місце…»; «…відповідач показує,\~що вона припускає так дії, а не стверджує, що вони мають місце. Кожній особі властиво помилятися, відповідач також не виняток, те, що вона використовує слово «можливо» вказує на її неповну обізнаність в ситуації, однак, щоб не образити нікого, вона використала слово, яке показує її суб`єктивну думку, а не факт…» та ін. Тобто, у відзиві сторона відповідача не лише не заперечує, а навпаки, - підтверджує той факт, що саме вона зробила та поширила спірні висловлювання стосовно позивача. Крім того, факт авторства [PERSON] та поширення нею інформації стосовно [PERSON] був установлений у справі №730/628/22 Чернігівським апеляційним судом у постанові від 12 вересня 2023 року, яка набрала законної сили, а саме: автором публікацій та власником персональної веб-сторінки (акаунту) у мережі ««Facebook», на якій [PERSON] просить спростувати поширену стосовно нього недостовірну інформацію, є фізична особа [PERSON] , яка від власного імені звертається до територіальної громади, а не [PERSON] як голова Плисківської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області. Одночасно суд приймає до уваги, що в силу вимог ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Також зі Звіту за результатами проведеної фіксації дослідження змісту веб-сторінок у мережі «Інтернет» з додатками слідує, що сторінка користувача під іменем « [PERSON] » є відкритою та загальнодоступною, а тому розміщені на ній дописи (публікації) може читати необмежене коло осіб як в Україні, так і за її межами. Відеозвернення та дописи з поширеною стосовно позивача інформацією були переглянуті велику кількість разів та містять десятки коментарів негативного змісту щодо особи [PERSON] . Варто також зауважити, що сторона відповідача, заперечуючи авторство [PERSON] щодо поширених спірних відеозвернень та публікації, не змогла надати розумного пояснення, яким чином вони з`явились у соціальній мережі «Facebook» на її персональній сторінці. Отже, суд вважає встановленим, що вищеокреслені відеозвернення та допис були поширені саме відповідачкою [PERSON] й доведені до відома більш, ніж однієї особи, що входить до складу дифамаційного правопорушення. Аналізуючи зміст поширених [PERSON] відеозвернень та допису, суд вважає, що наявна в них інформація стосується [PERSON] і окремі висловлювання відповідачки виражені у формі фактичних тверджень (що можуть бути спростовані або підтверджені) та мають для позивача негативний, образливий характер. Так, на переконання суду й це знайшло підтвердження у висновку лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи мовлення №467/23 від 24.11.2023р., такими принизливими й негативними фактичними твердженнями авторства [PERSON] стосовно [PERSON] є: 1) у відеозаписі від 02.04.2022 о 16:01 год. під назвою «!!!ДОПОМОЖІТЬ!!! У НАС УВІРВАВСЯ ТЕРПЕЦЬ!!!» фрагменти висловлювань: «Наш меценат (маючи на увазі [PERSON] ) пішов на таку підлість і звинуватив мене та самооборону в тому, шо ми обікрали, нібито, його магазин...», «...Як ця людина ( [PERSON] ) жила все життя, приховуючи податки і обдурюючи державу. Ну, в принципі, він зараз і втік..», «...Голова Борзнянської громади [PERSON] активно розповсюджувала інформацію, що… у будівлях [PERSON] в селі Плиски розміщені внутрішньопереміщені особи...», «…представники [PERSON] говорять, шо харчують і забезпечують внутрішньопереміщених осіб в селі Плиски…»; 2) у відеозаписі від 06.04.2022 о 12:53 год. під назвою: «!!!У НАС УВІРВАВСЯ ТЕРПЕЦЬ!!!» фрагменти висловлювань: «Не потрібно погрожувати працівникам сільської ради, щоб вони віддали ключі від їхніх будинків...», «В цей час ви тероризуєте знову мене і село за свої землі, і за свої усі будинки чи за свої готелі»; 3) у дописі від [INFO] » фрагменти висловлювань: «Особа, яка перед приходом окупантів на нашу українську землю, не встигла вивезти всі продукти з магазину, але активно намагалася. Надавши дозвіл передати нужденим жителям громади залишки продуктів з магазину, які просто вже не встигали вивозити, бо ворог був на під`їзді до села.», «... Наших відважних хлопців переслідують, і не за діло, а через примху. Примху особи нам всім відомої.», «Ця особа - [PERSON] . З його ініціативи нашу добровільну самооборону тепер переслідує прокуратура за ось цей збережений мішок цукру, який тут залишився як резерв останньої надії на випадок тривалої окупації.», «… і добровільна самооборона Плисківської ТГ не повинна відповідати за бажання Голиці «продавити» мене цим шантажем, що мені спалять будинок, заберуть особисту машину, наразі відкрите кримінальне провадження проти мене і щоб [PERSON] разом з своєю подругою забрав заяву та передав мені, щоб я стала перед ним на коліна і просила вибачення, та за що я не знаю...». Відносячи вищевказану інформацію до фактичних тверджень (про те, що [PERSON] звинуватив голову сільської ради с. Плиски й самооборону села в крадіжці товару з його магазину; що позивач втік із села; погрожував співробітникам сільської ради с. Плиски й вимагав у них ключі від будинків; залякував їх та голову сільської ради через свою власність; звинуватив представників самооборони села й голову сільської ради, які перевезли залишки товару з магазину до приміщень сільської ради, в крадіжці, через що їх переслідує прокуратура; [PERSON] шантажує голову сільської ради, погрожує їй спаленням будинку, відібранням автомобіля та ін.), суд виходить з того, що вона може бути підтверджена або спростована відповідними доказами, а також із обставин, за яких вона була поширена відповідачкою (у сукупності подій до і після), та загального тону її висловлювань (контексті публікацій). Саме на це вказувала, відповідаючи на запитання представника відповідачки, й допитана в судовому засіданні експерт [PERSON] , підтвердивши свій висновок. Також зазначила, що семантико-текстуальна експертиза не диференціює усного й письмового мовлення, оскільки на її вирішення були поставлені питання щодо інформації й не стосувалися процесу мовлення чи авторства. Наразі для розмежування фактичних тверджень і оціночних суджень офіційна методика ще не затверджена, але є значні методичні напрацювання, які дозволяють це робити й вже використовувалися при проведенні ряду аналогічних експертиз. Інша інформація викладена у відеозверненнях та дописі у формі оціночних суджень, вимог, припущень, порад, прохань, на думку суду є критикою, вираженням суб`єктивної думки та поглядів [PERSON] та не може бути предметом судового захисту, що також узгоджується з вказаним висновком семантико-текстуальної експертизи. Одночасно суд констатує, що зазначений висновок семантико-текстуальної експертизи підготовлений кваліфікованим експертом авторитетної державної експертної установи й відповідає положенням чинного цивільного процесуального законодавства, яке регламентує проведення експертиз, в зв`язку з чим є належним і допустимим доказом у цій справі. Натомість, відповідачка не довела жодними доказами, що поширена нею стосовно позивача вищевказана інформація відповідає дійсності і такі події мали місце насправді. Водночас позивач надав суду докази (листи-відповіді з органів прокуратури) на підтвердження недостовірності поширеної стосовно нього відповідачкою інформації. Таким чином, зважаючи що [PERSON] є автором інформації негативного змісту стосовно [PERSON] , вона поширила, довівши до відома вказану інформацію більш, ніж одній особі, шляхом її розповсюдження у мережі «Інтернет» на своїй сторінці у соціальній мережі «Facebook», поширена інформація стосується особи [PERSON] і є недостовірною (такою, що не відповідає дійсності), порушує особисті немайнові права позивача та принижує його честь, гідність і шкодить його діловій репутації, суд дійшов висновку, що у діях відповідачки наявні всі складові елементи дифамаційного правопорушення, вчиненого стосовно позивача. Той спосіб, у який позивач просить зобов`язати відповідачку спростувати поширену нею стосовно нього недостовірну, негативну інформацію, відповідає вимогам ч.7 ст.277 ЦК України, проте з коригуванням на відсутність необхідності зазначення кількості підписників (6000 осіб) сторінки [PERSON] у соціальній мережі «Facebook», оскільки ця величина не є сталою і не залежить від волі особи. Та обставина, що відповідачка видалила спірні дописи та ідентифікуючі її фотографії й відео, не впливає на неможливість спростування поширеної нею стосовно позивача недостовірної інформації у запропонований позивачем спосіб, оскільки вищевказана сторінка відповідачки й досі залишається зареєстрованою. Згідно з ч.1 ст.280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди є одними із способів захисту цивільних прав та інтересів. Подібні положення кореспондуються й зі ст.23 ЦК України, згідно якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. За змістом приписів ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Отже, обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду виникає у її заподіювача (презумпція вини завдавача шкоди) за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - постанова ПВСУ №4) зазначено, що моральна шкода може полягати, зокрема, у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Суд погоджується з доводами позивача, що внаслідок вчинення відповідачкою протиправних дій (поширення недостовірної інформації стосовно нього у принизливій формі) йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у немайнових втратах, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які викликали негативні зміни у його житті; адже страждання і приниження це емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання та спогади, емоційні реакції при згадуванні, щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, важкість виконання повсякденних обов`язків, знижений та нестійкий настрій, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, почуття приниженої гідності. Поширена [PERSON] інформація за своїм змістом має принизливу форму висловлювань стосовно [PERSON] з метою позбавлення його доброго імені, осуду та знеславлення; позивач змушений виправдовуватися перед своїми знайомими, колегам, земляками, що не здійснював кримінально-карних діянь та усіх інших дій, про які говорить у своїх відеозверненнях та публікації [PERSON] . Наслідки події, що сталася, потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу (зокрема, на звернення за правничою допомогою, здійснення інших правових заходів), обумовили необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів та дотепер вимагають компенсаторних можливостей задля їх подолання. Зважаючи, що [PERSON] є досить відомою широкому колу осіб особою, про що свідчать і тексти поширюваної [PERSON] інформації та не заперечується нею, то розповсюджена відповідачкою негативна інформація, в якій вона стверджує про переслідування, здійснення позивачем тиску та погроз у її бік як голови Плисківської сільської ради, жителів цієї громади та/або представників місцевої самооборони, розкрадання [PERSON] гуманітарної допомоги та ін., об`єктивно негативно впливає на оцінку позивача в очах оточуючих людей, яким він відомий. Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] , з огляду на положення постанови ПВСУ №4, суд враховує вищенаведені характер і спосіб її заподіяння, глибину душевних переживань, тривалість перетерплювання, особу позивача, зважує на засади розумності, виваженості, справедливості, співмірності, в зв`язку з чим вважає, що сума в 25000 грн буде адекватною сатисфакцією для [PERSON] за спричинену йому відповідачкою моральну шкоду. Одночасно суд погоджується з доводами представника відповідачки, що позивачем не надано доказів на підтвердження заподіяння йому більшого розміру немайнової шкоди. Таким чином, враховуючи викладені обставини, даний позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Приписами ч.8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Оскільки суд врахував як доказ висновок проведеної на замовлення сторони позивача лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи, немайнова частина позову задоволена, то в силу вимог ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 32979,24 грн понесених ним та документально підтверджених витрат на залучення експерта, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 22 листопада 2023 року в справі №712/4126/22. Також, зважаючи на часткове задоволення позову щодо стягнення розміру моральної шкоди, згідно ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути 1744,60 грн судового збору (1073,60 + 2684,00 х 25000:100000). За змістом положень ст.133, 137, 141 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу також входять до складу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи й процесуальне законодавство України передбачає право учасників справи на відшкодування витрат на правничу допомогу за рахунок сторони, яка програла судовий спір, проте розмір витрат підлягає доказуванню. Згідно з ч.3 ст.141ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3)поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Приписами ч.4 ст.137 ЦПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч.5, 6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст.2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критеріїв розумності та співмірності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Згідно зі ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст.30 даного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту (ч.1). Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги (ч.2). При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини; гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ч.3). Аналогічні положення викладені в ч.1-3 ст.28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09.06.2017р. На підтвердження понесених з розглядом даної справи витрат на професійну правничу допомогу представником позивача адвокатом Висіцькою І.В., надано: - договір про надання професійної правничої допомоги №32/2023 від 19 квітня 2022 року, згідно умов п.3.1 якого вартість послуг адвоката складає 2500 грн за годину роботи; - адвокатський ордер; - детальний опис робіт (наданих послуг), акт приймання наданих послуг та рахунок №62/2023 від 21.12.2023р., у яких зазначено затрачений час та сума витрат по наданню адвокатом правової допомоги в розмірі 21750,00 грн, які наразі замовником ще не компенсовані, а будуть оплачені ним у майбутньому, що відповідає умовам договору та усталеній практиці Верховного Суду та ЄСПЛ. Суд вважає, що розмір витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу, є співмірним зі складністю та категорією даної справи, наданим адвокатом часом й обсягом послуг, відповідає критерію реальності та розумності таких витрат, тоді як заява представника відповідача про завищену суму цих витрат є голослівною й всупереч вимог ч.6 ст.137 ЦПК України нічим не підтверджена. Напроти, представник позивача повідомила про небажання включати до розміру відшкодування витрат на професійну правничу допомогу свою участь в останніх судових засіданнях. Разом з тим, суд погоджується про необхідність зменшення суми відшкодування адвокатських витрат до 15000 грн з огляду на часткове задоволення позовних вимог [PERSON] , що відповідає положенням ст.137, 141 ЦПК України. Отже, загальна сума судових витрат, що підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача становить 49723,84 грн (за проведення експертизи 32979,24 грн, на професійну правничу допомогу 15000 грн, по сплаті судового збору 1744,60 грн). На підставі викладеного,

Outcome: partial