Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-16 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Гіндрюк Т.С. звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики відповідно до розписки від 15 липня 2020 року у розмірі 1810,41 дол США, з яких 1750 дол США - сума позики та 60,41 дол США - 3% річних від простроченої суми, а також 35004,22 грн, з яких 30000 грн - сума позики, 1035,62 грн - 3% річних від простроченої суми, 3968,60 грн - інфляційне збільшення, стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 16073,60 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що відповідно до розписки від 15 липня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, з умовами якого відповідач отримав від позивача 1750 доларів США та 30000 грн із зазначенням у розписці про повернення отриманих коштів протягом 2020 року, тобто зі строком повернення до 31 грудня 2020 року. Водночас, після настання строку повернення позики відповідач позику не повернув, будь-які пояснення щодо причин неповернення позики не надає. Враховуючи те, що строк повернення позики настав, а боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання зобов`язання (ст. 625 ЦК України), позивач набув право стягнення заборгованості за позикою у судовому порядку. Розмір 3% річних та інфляції щодо гривневої частини позики та становить 3 968,60 грн. - інфляційне збільшення та 1 035,62 грн. - 3 % річних від простроченої суми. Щодо частини позики у доларах США, то тут вимоги позивача обмежується сумою отриманої позики - 1 750 доларів США та 3 % річних за прострочення позики, як враховуючи вищевказаний період розрахунку становлять 60,41 дол. США (сума заборгованості x 3% x кількість днів прострочення 420 : кількість днів у році = 1750 x 3% x 420 : 365 = 60,41). Отже загальна сума заборгованості за розпискою від 15 липня 2020 року, що заявляється до стягнення у даній справі, становить 1 810,41 доларів США , з яких 1750 доларів США - сума позики та 60,41 доларів США - 3 % річних від простроченої суми, а також 35 004,22 грн, з яких: 30 000 грн - сума позики, 1035,62 грн - 3% річних від простроченої суми, 3968,60 грн - інфляційне збільшення. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 вересня 2023 року визначено для розгляду справи головуючого суддю Аксьонову Н.М. Ухвалою суду від 05 жовтня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомлення (викликом) сторін, відповідачу був наданий строк для надання відзиву на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. 25 грудня 2023 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування заперечень на позовну заяву вказав, що дійсно, позивач надав йому грошові кошти в борг у 2020 році, однак він не пам`ятає у якому розмірі та яким чином, оскільки минуло багато часу. Натомість, розписка не містила умови, щоо 3% річних від простроченої суми будуть нараховуватись у вигляді валюти. Жодної досудової вимоги, в тому числі з реквізитами для перерахунку боргу, від позивача він не отримував, тобто позивач не виконав вимогу ч.2 ст.625 ЦПК України. А відтак нараховані 3% річних та інфляційне збільшення боргу не підлягає до задоволення. Що стосується вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то відповідач вважає такі витрати неспівмірними та недоведеними, оскільки до позовної заяви не додано жодного доказу, який би свідчив про обґрунтованість суми гонорару адвоката, платіжного документу, який доводив фактичну оплату за надані послуги, часу затраченого на складання позову чи вартості години роботи адвоката. В п.4.2 договору про надання правової допомоги від 11 вересня 2023 року зазначено, що за ведення даної справи клієнт сплачує гонорар в розмірі 15000 грн у день підписання договору, тобто 11.09.2023 року, але до суду жодних доказів не надано про перерахування коштів позивачем на рахунок адвоката від 11 вересня 2023 року. У судове засідання позивач та його представник не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Відповідач у судове засідання також не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, однак, 25 грудня 2023 року подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, у якій просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. На підставі п1 ч.3 ст.223 ЦПК України суд ухвалив проводити розгляд справи за відсутності учасників справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши доводи та аргументи сторін, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, дослідивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке. Судом встановлено, що 15 липня 2020 року між сторонами укладено договір позики, шляхом складення [PERSON] розписки від 15 липня 2020 року, відповідно до умов якого, [PERSON] одержав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 1750 доларів США та 30000 грн та зобов`язався повернути отримані кошти в повному обсязі протягом 2020 року. Позика безвідсоткова. Проте, у встановлений договором строк, а саме до 31 грудня 2020 року, відповідач [PERSON] грошові кошті у сумі 1750 доларів США та 30000 грн не повернув. Представник позивача звернувшись до суду з указаним позовом, просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 1810,41 дол. США, з яких - 1750 дол. США сума боргу, 60,41 дол. США - 3% річних за прострочення виконання зобов`язання, а також 35004,22 грн, з яких 30000 - сума боргу, 1035,62 грн - 3% річних за прострочення виконання зобов`язання, 3968,60 грн - інфляційне збільшення. Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить із такого. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов?язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю договір чи розписка про отримання у позику грошових коштів є документами, якими підтверджується як умови домовленості сторін та зміст зобов`язань, так і засвідчується отримання позичальником від позикодавця погодженої сторонами грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Схожі за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20). Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно з абзацом першим частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. У постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 Верховний Суд України зазначив, що незалежно від валюти боргу (грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання, є національна валюта України - гривня. Відтак у національній валюті України підлягають стягненню й інші складові грошового зобов`язання, передбачені, зокрема, у ст. 1048 Цивільного кодексу України, та при застосуванні ст. 625 ЦК України. А у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 308/3824/16-ц йдеться про те, що незалежно від визначеної сторонами валюти боргу у зобов`язанні валютою платежу є виключно гривня, за умови відсутності у сторін відповідної ліцензії Національного банку України. Натомість Велика Палата ВС, розглянувши справу № 373/2054/16, дійшла висновку, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046, ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Як встановлено судом, між сторонами в належній формі укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у сумі 1750 доларів США та 30000 гривень строком до кінця 2020 року, тобто до 31 грудня 2020 року, та зобов`язався повернути вказані кошти. Вчинена сторонами письмова форма договору позики є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Своїми підписами сторони засвідчили, що їх волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. Уклавши договір на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені. Як визнає сам відповідач, дійсно, позивач передав йому грошові кошти в борг у 2020 році, однак він не пам`ятає в якому розмірі та яким чином. Проте, у вказаний у договорі строк відповідач позику не повернув, а тому вимога про стягнення з відповідача заборгованість в сумі 1750 доларів США та 30000 грн підлягає задоволенню. Що стосується вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне. За змістом частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Згідно ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14 446цс18). Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд приймає до уваги поданий позивачем розрахунок, відповідно до якого розмір трьох процентів річних від простроченої суми за період прострочення з 01 січня 2021 року до 24 лютого 2022 (загалом 420 днів) складає 60,41 доларів США (від суми 1750 дол. США) та 1035,62, грн (від суми 30000 грн), інфляційне збільшення за період січень 2021 року по лютий 2022 року становить 3968,60 грн. А тому вимогу про стягнення трьох процентів річних та інфляційних необхідно задовольнити. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за договором позики від 15 липня 2020 року у сумі 1810,41 доларів США, з яких сума позики - 1750 дол. США, 3% річних - 60,41 доларів США, а також 35004,22 грн, з яких сума позики - 30000 грн, 3% річних від простроченої суми - 1035,62 грн, інфляційне збільшення - 3968,60 грн. Що стосується розподілу судових витрат, суд зазначає таке. За змістом ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст.141 ЦПК України, у відповідності до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. На підтвердження надання правничої допомоги та визначеного розміру на її оплату, до матеріалів справи позивачем, долучено копії: - договору про надання правової допомоги від 11 вересня 2023, укладеного між [PERSON] та адвокатом Гіндрюком Т.С.; - копію ордеру про надання правничої (правової) допомоги серії ВІ №1166633 від 12 вересня 2023 року. - копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ПТ №2057 від 27 березня 2018 року. Положеннями п.6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності судових витрат покладено саме відповідача. Так, відповідач у відзиві на позов вказав, що визначена сума судових витрат є завищена та неспівмірною зі складністю справи. Однак не довів не співмірність судових витрат та не вказав, яка сума, на його думку, є співмірною із складністю даної справи. У постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19 вказано, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Крім того, судом враховується, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях ст. 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у ст. 43 Конституції України (відповідна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №910/15191/19). Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається ч.1 ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону №5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21, провадження № 12-14гс22). Відповідно до п.4.2 договору про надання правової допомоги від 11 вересня 2023 року розмір гонорару, який підлягає сплаті клієнтом адвокату за супроводження судової справи щодо стягнення коштів з [PERSON] за розпискою від 15 липня 2020 року у суді першої інстанції є фіксованим та становить 15000 грн, які підлягають сплаті в день укладення цього договору шляхом перерахування коштів на рахунок адвоката. Підписанням цього договору сторони погоджують, що оплата гонорару за цим пунктом проведена та гонорар адвокатом отримано. Відтак, заявлені до відшкодування судові витрати на правову допомогу у розмірі 15000 грн підтверджені належними доказами та визначені у договорі у вигляді фіксованої суми, а тому такий розмір не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Крім того, суд враховує, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару суперечитиме принципу свободи договору. Враховуючи викладене, на підставі ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 16073,60 грн в рахунок відшкодування понесених позивачем судових витрат (судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1073,60 грн та витрати на оплату правничої допомоги в розмірі 15000 грн).

Outcome: approved