Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-09 00:00:00

У вересні 2023 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Дніпропетровської обласної прокуратури, Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, в якому просить: - усунути перешкоди в розпорядженні майном шляхом звільнення з-під арешту належної [PERSON] земельної ділянки № [NUMBER] , площею 0,0539 га, розташованій за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1223285000:02:006:0600 та земельної ділянки № [NUMBER] , площею 0,2500, розташованій за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1223285000:02:006:0603, обтяжених на підставі постанови прокуратури Дніпропетровської області б/н від 04 липня 2012 року; - скасувати обтяження накладені постановою Прокуратури Дніпропетровської області б/н від 04 липня 2012 року на земельну ділянку № [NUMBER] , площею 0,0539 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1223285000:02:006:0600 та земельну ділянку № [NUMBER] , площею 0,2500, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1223285000:02:006:0603, що належить [PERSON] у вигляді арешту нерухомого майна, реєстраційний номер обтяжень № 12699015 та № 12698948; - виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записи про арешт земельної ділянки № [NUMBER] , площею 0,0539 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1223285000:02:006:0600 та земельної ділянки № [NUMBER] , площею 0,2500, розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1223285000:02:006:0603, внесені реєстратором Дніпропетровської філії Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на підставі Постанови прокуратури Дніпропетровської області б/н від 04 липня 2012 року, реєстраційний номер обтяжень № 12699015 та № 12698948. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що їй на праві приватної власності належать земельна ділянка № [NUMBER] , площею 0,0539 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1223285000:02:006:0600 та земельна ділянка № [NUMBER] , площею 0,2500, розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1223285000:02:006:0603. У грудні 2022 року позивач вирішила відчужити зазначені земельні ділянки, однак на стадії підготовки документів для продажу 27 грудня 2022 року приватним нотаріусом Аляб`євою Я.С. було виявлено обтяження у вигляді арешту нерухомого майна: - реєстраційний номер обтяження 12699015, підстава обтяження постанова про арешт нерухомого майна прокуратури Дніпропетровської області № Б/Н від 04 липня 2012 року на земельну ділянку № [NUMBER] , площею 0,0539 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1223285000:02:006:0600; - реєстраційний номер обтяження 12698948, підстава обтяження постанова про арешт нерухомого майна прокуратури Дніпропетровської області № Б/Н від 04 липня 2012 року на земельну ділянку [ADDRESS] , кадастровий номер 1223285000:02:006:0603. До цього моменту про існування обтяжень у вигляді накладеного арешту позивачу відомо не було. Жодних постанов, а ні засобами поштового зв`язку, а ні особисто вона не отримувала. 29 серпня 2023 року [PERSON] звернулась до адвоката Данильченка М.С., який 01 вересня 2023 року здійснив адвокатський запит до Дніпропетровської обласної прокуратури, як правонаступника Прокуратури Дніпропетровської області. 07 вересня 2023 року на запит адвоката було отримано відповідь, згідно якої та відповідно до інформації керівника Новомосковської окружної прокуратури за період з 2011 по 2023 роки Новомосковським районним відділом поліції ГУНП в Дніпропетровській області та його територіальними відділеннями поліції у кримінальних провадженнях, під час досудового розслідування арешт на земельні ділянки з кадастровими номерами 1223285000:02:006:0600 та 1223285000:02:006:0603, які належать [PERSON] не накладався. До того ж позивач зазначає, що арешти на земельні ділянки було накладено прокуратурою Дніпропетровської області на підставі положень КПК України, в редакції 1960 року, тому просить скасувати арешти з належного їй майна саме в порядку цивільного судочинства. Ухвалою суду від 25 вересня 2023 року відкрито загальне позовне провадження по справі (а.с. 25). В судове засідання позивач не з`явилась, звернулась до суду із заявою про розгляд справи у її відсутність, одночасно позовні вимоги підтримала, просила задовольнити їх у повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Представник Дніпропетровської обласної прокуратури, відзив на позов не подав, в судове засідання повторно не з`явився, був повідомлений належним чином, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, причина неявки суду не відома. Представник Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, відзив на позов не подав, в судове засідання повторно не з`явився, був повідомлений належним чином, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, причина неявки суду не відома, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи, за наявними у справі доказами. Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі ч.2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши подані докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належать: - земельна ділянка № [NUMBER] , площею 0,0539 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1223285000:02:006:0600 (а.с. 11-12); - земельна ділянка № [NUMBER] , площею 0,2500, розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1223285000:02:006:0603 (а.с. 9-10). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 05.07.2012 року на земельну ділянку [ADDRESS] , кадастровий номер 1223285000:02:006:0600 та земельну ділянку № [NUMBER] , площею 0,2500, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1223285000:02:006:0603 накладено обтяження у вигляді арешту нерухомого майна № 12699015(а.с. 13-14) та № 12698948 (а.с. 15-16) на підставі постанови Прокуратури Дніпровської області про арешт нерухомого майна, Б/н від 04.07.2012 року. Як вбачається зі змісту відповіді № 09/4-1685-23 від 07.09.2023 року наданої Дніпровською обласною прокуратурою на адвокатський запит, за період з 2011 по 2023 роки Новомосковським районним відділом поліції ГУНП в Дніпропетровській області та його територіальними відділеннями поліції у кримінальних провадженнях, під час досудового розслідування арешт на земельні ділянки з кадастровими номерами 1223285000:02:006:0600 та 1223285000:02:006:0603, які належать [PERSON] не накладався (а.с. 18). Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами законодавства. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано ч.1 ст. 321\~ЦК України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391\~цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на спірні земельні ділянки, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214\~КПК України\~1960\~року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно зі статтею 170\~КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту частини третьої статті 174\~КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій статті 214КПК України 1960 року. Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна або іншого втручання прокурором у право власності, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає. Судом встановлено, що арешт на спірні земельні ділянки було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до пункту 9 розділу XI\~"Перехідні\~положення"\~КПК України\~2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина 1 статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина 6 статті 126). Способів виправлення помилки, допущеної слідчим або прокурором у зв`язку з неприйняттям під час закриття кримінальної справи рішення про скасування арешту майна, після закінчення досудового слідства\~ КПК України\~1960\~року не встановлював. Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після закриття справи, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право позивача розпорядження майном шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі\~КПК України\~1960\~року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права. Інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування КПК України\~1960\~року не містив. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті\~253, пункту восьмого частини першої статті\~324, частини тринадцятої статті\~335\~цього Кодексу передбачалося лише після прийняття рішення про призначення до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком. Проте, Дніпровською обласною прокуратурою не надано жодних доказів на підтвердження існування відкритої кримінальної справи (кримінального провадження), в межах якої на спірну земельну ділянку накладено арешт. Згідно зі статтею 174 нині чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому у застосуванні відповідного заходу відпала потреба. Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у кримінальній справі, закритій органом досудового слідства до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає. Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19\~Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9\~КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. КПК України 1960 року, так само як і чинний КПК України, не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у припиненій кримінальній справі. Таким чином, вирішення порушеного позивачем питання в порядку кримінального судочинства потребувало б відновлення кримінального провадження (кримінальної справи), яке закрито постановою органу досудового слідства. Для відновлення справи необхідним є скасування процесуальних рішень, якими держава в особі уповноважених органів відмовилася від подальшого розслідування. Початок нового розслідування додатково зумовить правову невизначеність. Означений спосіб розв`язання порушеного Позивачем питання є недопустимим з точки зору досягнення мети захисту його прав та законних інтересів. Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (ч. 1\~ст. 28 КПК України 1960 року). У цьому випадку, позивач пред`являє позов не у зв`язку з завданням йому матеріальної шкоди обвинуваченим, а з підстави необґрунтованого обмеження його права володіння та розпорядження своїм нерухомим майном як власника такого майна постановою Прокуратури Дніпропетровської області та бездіяльністю органу досудового розслідування щодо скасування арешту майна при закритті кримінального провадження. Кримінальна справа з обвинувальним висновком на розгляд суду кримінальної юрисдикції не надходила. Відтак суд кримінальної юрисдикції не має правових підстав розпочинати судове провадження для вирішення лише цивільного позову, до того ж заявленого не до обвинуваченого чи осіб, які несуть відповідальність за його дії, а до ГУНП в Дніпропетровській області та Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області. Кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Закриття кримінального провадження є юридичним фактом, який припиняє кримінальні процесуальні відносини. Зокрема, після прийняття означеного процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі) як засіб його забезпечення, втрачає відповідну концептуальну властивість. Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі із заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві позивача володіти та розпоряджатися ним як власник майна, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини 1статті 19\~ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Відповідну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року №6-26цс13, підстав для відступу від якої не знайдено Великою Палатою Верховного Суду. Аналогічну правову позицію викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019року у справі №372/2904/17. Статтею 4\~ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі\~ст.\~81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 16\~ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Згідно з ч.1 ст.316\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.317\~ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст.\~321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Так, спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Водночас, вже після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Згідно з положеннями статті 391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оцінивши подані докази у своїй сукупності, суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог позивача, та необхідність їх часткового задоволення. Суду не надано достатніх доказів про наявність кримінальної справи чи кримінального провадження, у яких спірні земельні ділянки, власницею яких є позивач, стали об`єктом злочинних посягань, предметом злочину, а так само речовим доказом, а тому обтяження, а саме арешт № 12699015 та № 12698948, що зареєстровані на підставі постанови Прокуратури Дніпропетровської області про арешт нерухомого майна б/н від 04 липня 2012 року, порушує права позивача, як власника нерухомого майна і мають бути припинені. Вирішуючи позов в частині виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записів про арешт земельної ділянки, ці вимоги задоволенню не підлягають, з огляду на те, що є такими, що заявлені передчасно. Внесення до Реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об`єкти нерухомого майна здійснюється державним реєстратором у відповідності до положень про Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна затверджених наказом Міністерства юстиції України\~від 9 червня 1999 р. N 31/5. Стаття 59\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» передбачає випадки зняття арешту з майна, в тому числі арешт майна може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст.\~59\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Ч.1,2 ст.\~14\~ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Таким чином, дане рішення з дня набрання ним законної сили є підставою для зняття арешту та реєстрації припинення обтяження. В зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимоги про стягнення з відповідачів на її користь судових витрат, суд,

Outcome: partial