Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-16 00:00:00

У травні 2017 року позивач звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги мотивував тим, що 20 липня 2006 року між ним та [PERSON] укладено договір № 647 пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва. Умовами договору визначено, що Інвестор зобов`язаний перерахувати пайовий внесок у сумі 19 360,00 гривень на умовах визначених у Договорі. У порушення умов договору, відповідачем пайовий внесок не внесено у повному обсязі, тому на підставі ст.625 ЦК України має сплатити борг з урахуванням індексу інфляції в розмірі 81\~112,93 грн. Крім того, умова договору встановлена пеня за порушення зобов`язань в розмірі 0,1% від нарахованої суми пайового внеску. Тому відповідач повинен сплатити пеню в розмірі 3\~523,52 грн.. Просив суд стягнути з [PERSON] на користь Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради суму пайового внеску з урахуванням індексу інфляції у розмірі 81\~112,93 грн., пеню за прострочення виконання зобов`язань в розмірі 3523,52 грн.; судові витрати покласти на відповідача. Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 грудня 2017 року позов задоволено та стягнено з [PERSON] на користь Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (на бюджетний рахунок бюджетного розвитку спеціального фонду міського бюджету в Головному управлінні Державної казначейської служби України у місті Києві(р/р 31517921700001, код банку 820019, код ЄДРПОУ 37993783, код доходів 24170000) суму пайового внеску у розмірі 81\~112,93 гривень, індекс інфляції в розмірі 3523,52грн. (три тисячі п`ятсот двадцять три грн. 52 коп.), судовий збір в розмірі 1600 грн. (одна тисяча шістсот грн.). Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 липня 2023 року заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 грудня 2017 року по цивільній справі за позовом Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради до [PERSON] про стягнення заборгованості - скасовано; справу визначено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засіданні на 16 серпня 2023 року на 12 годину 00 хвилин. 09 серпня 2023 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову, відповідач [PERSON] вказав, що він є не суб`єктом господарювання, тому до даних правовідносин не може бути застосовані положення Господарського кодексу. А Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» набрав чинності в 2011 році, тому не може бути застосований до договору, укладеного в 2006 році. Крім того, він не здійснював будівництво на земельній ділянці по [ADDRESS] , яку відчужив 07 вересня 2006 року. А житловий будинок за даною адресою побудований та зареєстровано право власності за [PERSON] . Також вважає, що позивач пропустив строки звернення до суду з даним позовом, подав заяву про застосування строків позовної давності. Тому просив відмовити в задоволенні позову як з підстав необґрунтованості, так і з підстав пропуску строку позовної давності; здійснити поворот виконання рішення суду та стягнути з позивача стягнуті грошові кошти в розмірі 86\~236,45 грн., з приватного виконавця виконавчі витрати в розмірі 8766,64 грн. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала. Просила суд задоволити позов. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував. Просив відмовити в задоволенні позову. У відповідності до ч. 5 ст.\~268\~ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інфраструктури. Законом також визначається порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону. Відповідно до Порядку визначення розмірів пайової участі (внесків) забудовників (інвесторів) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 30.12.2010 №573/5385, пайова участь (внесок) забудовників (інвесторів) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста (надалі - пайова участь) є внеском, який забудовник (інвестор) має сплатити до бюджету міста Києва без урахування ПДВ. При розгляді справи судом встановлено, що між Головним управлінням економіки та інвестицій Київської міської державної адміністрації та громадянином [PERSON] (укладено договір № 647 від 20 липня 2006 року пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва (надалі - Договір). Згідно рішення Київської міської ради «Про діяльність виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 15 березня 2012 року № 198/7535 та розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Про затвердження Положення про Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)» від ЗО вересня 2013року № 1717, Головне управління економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) перейменовано у Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Пунктом 1.1. Договору передбачено, що його предметом є сплата Відповідачем пайової участі (внесків) на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва (далі - Пайовий внесок) у зв`язку із будівництвом індивідуального житлового будинку загальною площею 362,65 кв.м по [ADDRESS] . Розмір пайового внеску, відповідно до пункту 2.1.1. Договору та згідно з розрахунком (який є невід`ємною частиною Договору) становить 19 360,00 грн. (без ПДВ) та передбачено, що Забудовник сплачує пайовий внесок у строк до 14 серпня 2006 року включно на рахунок бюджету розвитку спеціального фонду міського бюджету. Відповідно до довідки про надходження коштів за період з 20.07.2006 по 16.05.2017 за Договором пайової участі № 647 від 20.07.2006 Відповідачем зобов`язання за Договором не виконано. З метою дотримання вимог містобудівного законодавства та умов Договору з боку Відповідача, на його адресу Позивачем скеровано претензію № 049-18/2159-12 від 10.04.2012. Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував, що [PERSON] станом на день подання позову відповідачем кошти у повному обсязі не сплачено, зобов`язання, передбачені Договором, у повному обсязі не виконано. За приписами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Судом також встановлено, що 07 вересня 2006 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1001 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , призначену для обслуговування житлового будинку і господарських будівель. При укладення договору на земельній ділянці були відсутні будь-які будівлі та споруди, а також не проводились будівельні роботи (п.7 договору). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №335861651 від 15 червня 2023 року свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS] було видано 16 травня 2011 року [PERSON] . Докази протилежного матеріали справи не містять. Пайова участь (внесок) інвесторів (забудовників) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста являє собою одноразовий внесок, який інвестор має сплатити до бюджету м. Києва без урахування ПДВ, що діє на дату сплати. Одноразовий внесок включає в себе наступні складові: відшкодування витрат бюджету м. Києва на розширене відтворення його ресурсів; плати інвестора за право реалізувати свій проект будівництва (реконструкції) на території столиці. Ці Нормативи застосовуються для визначення розмірів пайової участі: інвесторів (забудовників), що здійснюють на території міста Києва будівництво (реконструкцію) будь-яких об`єктів, незалежно від їх форми власності. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що відповідач не здійснював будівництво індивідуального житлового будинку, а вже через місяць продав земельну ділянку. Тому фактично договір припинив свою дію, оскільки всі зобов`язання за ним припинились після припинення права власності на земельну ділянку. Оскільки договір припинив свою дію, тому вимоги позивача задоволенню не підлягають. Зважаючи, що суд відмовляє у задоволенні позову через недоведеність позовних вимог, тому заява про застосування строків позовної давності судом не розглядається. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. Щодо заяви про поворот виконання рішення. Поворот виконання рішення це процесуальна гарантія захисту майнових прав учасників справи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Кондикційний позов (позов про повернення безпідставно набутого майна) урегульовано нормами матеріального права, а поворот виконання рішення процесуального права. За змістом кондикційний позов та поворот виконання рішення схожі, проте не перетинаються та регулюються різними нормами права. Тлумачення статті 1215 ЦК України свідчить, що вона є нормою матеріального права, а відтак не може бути застосована у випадку розгляду питання про поворот виконання рішення. Відповідно до частин першої, другої статті 444 ЦПК України суд якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового розгляду справи він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Згідно з частиною дев`ятою статті 444 ЦПК України, якщо питання про поворот виконання рішення не було вирішено судом відповідно до частин першої третьої цієї статті, заява відповідача про поворот виконання рішення розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Статтею 445 ЦПК України передбачені особливості повороту виконання в окремих категоріях справ. Зокрема, у справах про стягнення аліментів, а також у справах про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання не допускається незалежно від того, у якому порядку ухвалено рішення, за винятком випадків, коли рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача. Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, якщо інше не визначено цим розділом (частина перша статті 446 ЦПК України). На підставі наведено, оскільки з відповідача були стягнути грошові кошти на підставі заочного рішення, яке в подальшому було скасовано, належним способом захисту є звернення до суду із заявою про поворот виконання рішення у порядку, передбаченому статтею 444 ЦПК України. Конституційний суд України у своєму рішенні від 02 листопада 2011 року №13-рп/2011 зазначив, що поворот виконання рішення це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала. Поворот виконання - це спосіб захисту прав боржника, який полягає у поверненні йому стягувачем всього одержаного за скасованим рішенням. Поворот виконання можливий, у разі якщо: а) позивач одержав від відповідача в порядку виконання рішення майно або грошові кошти; б) виконане рішення скасовано судом чи змінено із задоволенням позовних вимог в меншому розмірі. Застосовуючи поворот виконання рішення суду, суд повинен зобов`язати позивача повернути відповідачеві безпідставно стягнене з нього за скасованим рішенням. Враховуючи зазначене, положення статті 444 ЦПК України про поворот виконання рішення необхідно розглядати як повернення (виконання) особою, на користь якої відбулось виконання у подальшому скасованого (зміненого) рішення, всього, що було на її користь виконано, тій особі, якою було здійснено таке виконання. Судом встановлено, що грошові кошти у розмірі 86\~236,45 грн. були стягнені приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Івановим А.В., що підтвердження постановою приватного виконавця від 13 квітня 2023 року про закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження». Вказані кошти були списані в рамках виконавчого провадження № 71574207, яке було відкрито на підставі виконавчого листа, виданого 22 червня 2020 року Києво-Святошинським районним судом Київської області на виконання заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 грудня 2017 року про стягнення з [PERSON] на користь Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради суму пайового внеску у розмірі 81\~112,93 гривень, індекс інфляції в розмірі 3523,52грн., судовий збір в розмірі 1600 грн., яке в подальшому було скасовано ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 липня 2023 року. До заяви про поворот виконання відповідач надав постанови приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору в розмірі 143 грн. та винагороди приватного виконавця в розмірі 8\~623,64 грн., які були з нього стягнуті та просить також стягнути їх по заяві про поворот виконання. З огляду на те, що за положеннями статті 444 ЦПК України поворот виконання рішення необхідно розглядати як повернення (виконання) особою, на користь якої відбулось виконання у подальшому скасованого (зміненого) рішення, всього, що було на її користь виконано, тій особі, якою було здійснено таке виконання, то поверненню [PERSON] підлягають отримані позивачем кошти на виконання заочного рішення суду на загальну суму 86\~236,45 грн., а не грошові кошти, списані приватним виконавцем з рахунку [PERSON] в сумі 8766,64 грн. Доказів повернення коштів позивач на час розгляду справи в суді не надав, тому суд задовольняє заяву в частині стягнення грошових коштів в розмірі 86\~236,45 грн. Також суд зазначає, що відповідності до ч.7 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню. З вищезазначеної норми вбачається, що питання про повернення боржнику витрат, понесених під час виконання рішення суду, що виконувалось в примусову порядку, після закриття виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення суду, яке підлягало виконанню, вирішується державним чи приватним виконавцем в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», відтак до процесуальних повноважень суду за процедурою повороту виконання рішення суду не відноситься. Сплачена відповідачем сума в якості виконавчого збору та витрат на виконавче провадження підлягає поверненню не в порядку вирішення питання про поворот виконання рішення суду (оскільки вони були отримані не стягувачем), а в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження». Тому в частині стягнення витрат виконавчого провадження та винагорода виконавця суд відмовляє. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1, ч. 3\~ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;\~\~3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. За змістом ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Витрати фізичних осіб, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги при розгляді судом справ про оголошення померлою фізичної особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку, або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, несуть юридичні особи, на території яких мав місце нещасний випадок внаслідок таких надзвичайних ситуацій. Тобто, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити обґрунтованість рівня витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат. Як вбачається з матеріалів справи 01 травня 2023 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про надання правової ( правничої ) допомоги №46/23п. Також до матеріалів справи додано ордер адвоката Дикої Т.В. на надання правової допомоги [PERSON] серія КВ №118533. Відповідно до п. 1.1 вищевказаного договору адвокат зобов`язується надати клієнту правову (правничу) допомогу по справі про стягнення заборгованості зі сплати пайового внеску. Договором встановлені права та обовязки адвоката та клієнта, зокрема обов`язок надавати клієнту правову ( правничу) допомогу за завданнями ( дорученнями) клієнта на умовах, визначених у договорі; та обов`язок клієнта сплатити адвокату гонорар та відшкодувати фактичні витрати адвоката за надання правової (правничої) допомоги на умовах, що передбачені договором та відповідними завданням ( дорученням). Вартість та порядок оплати наданих послуг врегульовано п.5 Договору. Відповідно до матеріалів заяви відповідачем було сплачено адвокату кошти за надання правової допомоги у розмірі 8000 грн., а погоджені витрати становлять 18600 грн. Відповідач подав свої заперечення щодо стягнення таких витрат, в тому числі вважав, що розмір гонорару штучно завищений відповідачем. За приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. У свою чергу, в підтвердження здійсненої правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо. Слід зазначити, що як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При цьому, необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Дослідивши, додані представником відповідача, докази щодо обсягу послуг, наданих адвокатом, а також враховуючи складність даної цивільної справи та часом витраченим адвокатом, суд приходить до висновку про обґрунтованість понесених витрат відповідачі на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000, 00 гривень, а відтак подана заява підлягає частковому задоволенню. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved