Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-21 00:00:00

Адвокат Бойко Д.В. в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить суд: визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений між [PERSON] , який діяв від імені та в інтересах [PERSON] та [PERSON] діючим від свого імені та від імені [PERSON] , зареєстрований 20.03.2001 року представництвом Одеської універсальної товарної біржі за реєстровим №2001/016.; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , складається з: літ «А» - житловий будинок (загальною площею 24,41 кв.м.; житловою площею 11,89 кв.м.); літ. «Б» - літня кухня, № 1.23 - огорожа, літ «І» - відмостка; визнати за [PERSON] право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку, яка належала [PERSON] , розташованого за адресою: [ADDRESS] , складається з: літ «А» - житловий будинок (загальною площею 24,41 кв.м.; житловою площею 11,89 кв.м.); літ. «Б» - літня кухня, № 1.23 - огорожа, літ «І» - відмостка. В обґрунтування позову зазначено, що відповідно договору купівлі-продажу №2001/016 від 20.03.2001 року, зареєстрованого представництвом Одеської універсальної товарної біржі «ДЖІП» («GIP») встановлено, що [PERSON] діючий від імені та в інтересах [PERSON] за довіреністю ААІ №779304, посвідченої Херсонською державною нотаріальною конторою, який є членом біржі по відділу нерухомості, продав, а [PERSON] , діючий від свого імені та від імені [PERSON] , який є членом біржі по відділу нерухомості, придбав за ціною 4971 грн., які отримані продавцем до підписання договору, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . У довідці № 1238 від 01.07.2021 року, наданої Виконавчим комітетом Усатівської сільської ради Одеського району Одеській області вказано, що згідно запису в по господарській книзі № 27/02301 стор. 89, господарями житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] (1/2 будинку) та [PERSON] (1/2 будинку). [INFO] батько позивача - [PERSON] помер в с. Усатове Біляївського району Одеської області. 27.01.2014 року [PERSON] звернулася до Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області з заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] . Згідно відповіді за вих. № 1650/02-14 від 07.07.2021 року Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області, наданий договір купівлі-продажу житлового будинку № 2001/016 від 20.03.2001 року, розташованого за адресою: [ADDRESS] в порушення вимог ст. 657 Цивільного кодексу України не посвідчений нотаріально, у зв`язку з чим рекомендовано звернутись до суду. Відповідно до технічного паспорту, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] складається з: літ. «А» - житловий будинок (загальною площею 24,41 кв.м; житловою площею 11.89 кв.м); літ. «Б» - літня кухня; № 1.23 - огорожа; літ. «І» - відмостка. На дату укладення договору купівлі-продажу, товарні біржі в Україні реєстрували подібні договори, посилаючись на ст.ст. 3, 15, 17 Закону України «Про товарні біржі». Оскільки на момент укладення договору сторони керувались положеннями спеціального законодавства щодо укладення договорів на товарній біржі, під час оформлення договору купівлі-продажу сторони були ознайомлені з його умовами, ніяких претензій з питання оформлення договору не виникало, договір було укладено з дотриманням вимог діючого на той час законодавства, за спільною згодою сторін та на прийнятних для сторін умовах. Умови договору сторонами повністю виконано, право власності позивача на придбане нерухоме манно зареєстроване відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення, зокрема з дотриманням вимог Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 № 121. [PERSON] на законних підставах набула права власності на придбане майно, і не в змозі розпоряджатися ним на власний розсуд з причин, що не залежать від неї, у зв`язку з чим вважає, що право власності позивача підлягає захисту відповідно до ст. 16 ЦК України. У зв`язку з викладеним, представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом. Позивач у судове засідання не з`явилася, але представник позивача - адвокат Завальнюк Д.Ю. надав до суду письмове клопотання, в якому просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримав, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Представник Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області у судове засідання не з`явилася, але надала до суду заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги визнала. [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, але конверт з повісткою повернувся на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Клопотання про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Відзив на позовну заяву не надав. Представник Одеської універсальної товарної біржі «ДЖІП» («GIP») у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Згідно з положеннями ч. 1\~ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, враховуючи згоду представника позивача на проведення заочного розгляду справи, відсутність відзиву на позовну заяву, належне повідомлення відповідача [PERSON] , який причини неявки не повідомив, суд доходить висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам\~ст. 280 ЦПК України. Згідно з вимогами ч. 2\~ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріли справи, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 20.03.2001 року між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] (продавець) та [PERSON] , діючим від свого імені та від імені [PERSON] (покупець), укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна (далі-Договір), який зареєстрований на Одеській універсальній товарній біржі «GIP» у журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за реєстровим № 2001/016. Пунктом 1 Договору передбачено, що [PERSON] продав, а [PERSON] , [PERSON] придбали житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Пунктом 5 Договору визначено, що інвентарна вартість житлового будинку становить 4791 грн. Відповідно до п. 6 Договору, житловий будинок проданий за 4791 грн., які отримані продавцем та належить новому власнику [PERSON] , [PERSON] . У Договорі зазначено про те, що укладений договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. Житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належав [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок [ADDRESS] , виданого виконавчим комітетом Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області 19.03.2001 року. [PERSON] народилася [INFO] , батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , повторно виданим першим відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції у м. Одесі. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області. Листом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) № 1950/02-14 від 07.07.2021 року повідомлено [PERSON] про те, що 27.01.2014 року надійшла її заява про прийняття спадщини після смерті батька - [PERSON] , який помер [INFO] . При огляді наданих [PERSON] документів встановлено, що правоустановчий документ на житловий будинок - Договір № 2001/016 купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований Одеською універсальною товарною біржею «GIP» в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю», реєстраційний № 2001/016 від 20.03.2001 року, відповідно до якого [PERSON] є власником 1/2 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , не посвідчений нотаріально, чим порушено вимоги цивільного законодавства, встановлених для форми та змісту договорів відчуження нерухомого майна та його подальшої реєстрації. Роз`яснено [PERSON] право звернутися до суду з питання спадкування після смерті її батька - [PERSON] . У довідці виконавчого комітету Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області № 1238 від 01.07.2021 року вказано, що згідно запису в погосподарській книзі № 27/02301 стор. 89 за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований житловий будинок з 29.03.2001 року, господарями 1/2 частини якого є [PERSON] , який помер [INFO] , та 1/2 частини є [PERSON] , [INFO] . Відповідно до копії технічного паспорту від 24.01.2001 року, житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] складається з: літ. «А» - житловий будинок (загальною площею 24,41 кв.м; житловою площею 11.89 кв.м); літ. «Б» - літня кухня; № 1.23 - огорожа; літ. «І» - відмостка. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України\~передбачено, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. ст. 15, 16\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини. (ч.1, п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Зміст правочину\~не може\~суперечити цьому\~Кодексу,\~іншим актам\~цивільного законодавства,\~а також\~інтересам держави\~і суспільства,\~його моральним\~засадам.Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України). Частиною 1 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно положень ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1 ст. 526 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст. 638 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору не посвідченого нотаріально дійсним. За змістом ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. При розгляді даної справи стосовно позовних вимог щодо визнання дійсним договору купівлі продажу від 20.03.2001 року, суд вважає за необхідне керуватися нормами ЦК Української РСР, який діяв на час укладення договору купівлі-продажу. Згідно ст. 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК Української РСР передбачалося, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Відповідно до ст. 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2 ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах). Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Частиною 1 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції Закону від 16.02.1993 року, яка діяла на момент укладення договору №2001/016 від 20.03.2001 року встановлено, що біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасники є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійснення угоди дня. Згідно ч.2 та ч.4\~ст. 15 Закону України «Про товарну біржу»\~в редакції Закону від 16.02.1993 року угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Суд встановив, що 20.03.2001 року сторони договору домовились щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу нерухомого майна, про предмет і ціну договору та відбулося повне виконання договору як збоку покупця, який здійснив оплату, так і з боку продавця, який прийняв оплату та передав у володіння і користування вищевказаний житловий будинок, тобто виконали всі істотні умови договору купівлі-продажу нерухомого майна. При укладенні договору №2001/016 купівлі-продажу нерухомого майна від 20.03.2001 року всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало їх внутрішній волі на досягнення правових наслідків, визначених в даній угоді, а саме купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Правочин був реальним і вчинений у формі, дозволеній чинним законодавством, яке діяло на момент його укладення. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований 20.03.2001 року на Одеській універсальній товарній біржі «GIP» у журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за реєстровим № 2001/016 слід визнати дійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ст. 328 ЦК України). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини)від фізичної особи, що померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.3 ст. 46 цього Кодексу). У першу чергу, відповідно до ст.1261 ЦК України, право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1 ст.1268 ЦК України). Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 20.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 вказано, що якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку (абз. 15, 16 п.3.1.). Судом встановлено, що [PERSON] є донькою померлого [PERSON] , тобто є спадкоємцем першої черги, звернулася у визначеному законом порядку до державного нотаріуса з заявою прийняття спадщини, яка залишилася після смерті батька, однак листом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) № 1950/02-14 від 07.07.2021 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки наданий договір-купівлі продажу № 2001/016 від 20.03.2001 року, відповідно до якого [PERSON] є власником 1/2 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , не посвідчений нотаріально. Отже, оскільки суд дійшов висновку, що вищевказаний договір купівлі-продажу є дійсним, враховуючи, що позивач є донькою померлого [PERSON] та спадкоємцем першої черги, суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку, яка належала [PERSON] , який помер [INFO] , розташованого за адресою: [ADDRESS] , складається з: літ «А» - житловий будинок (загальною площею 24,41 кв.м.; житловою площею 11,89 кв.м.); літ. «Б» - літня кухня, № 1.23 - огорожа, літ «І» - відмостка. Враховуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права на спадщину за законом є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , суд вважає, що у задоволенні позову в цій частині слід відмовити, з огляду на наступне. У постанові Верховного Суду від 13.05.2020 року у справі № 219/1704/17 вказано, що за загальним правилом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, покладається на позивача. Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» визначено, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вказана стаття розміщена у главі 29, розділу І книги третьої ЦК України «Захист права власності», тобто стосується випадків, коли існуюче та належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в особи документів, що засвідчують належність їй такого права, у зв`язку з їх втратою. Відповідно до змісту ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли в інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв`язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів, наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними, а метою подання позову про визнання права власності є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі щодо індивідуально визначеного майна. Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позов про визнання права власності спрямований на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення претендування на належне власнику майно за допомогою підтвердження у судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності, судове рішення про задоволення таких вимог має ґрунтуватися на встановленому судом під час розгляду справи існуючому юридичному факті і не може підміняти собою правовстановлюючих документів. Отже, у випадку, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Тобто підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до ст. 392 ЦК України є спір або невизнання існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018 року у справі № 760/14438/15 вказано, що стаття 392 Цивільного кодексу України, в якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Тому, в судовому порядку позовні вимоги про визнання права власності підлягають задоволенню лише з указаних підстав. Підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до ст. 392 ЦК України є оскарження або невизнання існуючого права. Тобто, у випадку якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Адвокат Бойко Д.В. у позовній заяві зазначив, що [PERSON] на законних підставах набула права власності на придбане майно, і не в змозі розпоряджатися ним на власний розсуд з причин, що не залежать від неї, у зв`язку з чим вважає, що право власності позивача підлягає захисту відповідно до ст. 16 ЦК України. Проте, представником позивача не зазначено, які саме обставини перешкоджають [PERSON] розпоряджатися належним їй майном. При цьому, [PERSON] до матеріалів справи не долучено доказів, які свідчать про те, що її право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , оспорюється або не визнається іншою особою, або ж вона втратила документ, який засвідчує таке право. Відтак, в даному випадку відсутні підстави для застосування положень ст. 392 ЦК України. За правилами ч.1 ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до\~ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених\~ЦПК України\~випадках. Відповідно до ч.ч. 1-3\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд першої інстанції при вирішенні справи виносить рішення на підставі належних та допустимих доказів, досліджених в судовому засіданні відповідно до\~глави 5 ЦПК України. Доказами згідно зі\~ст. 76 ЦПК України\~є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовна заява в частині визнання права власності за [PERSON] на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , задоволенню не підлягає.

Outcome: partial