Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-14 00:00:00

У липні 2023 року позивачі [PERSON] , [PERSON] , в особі представника [PERSON] , звернулися до Голосіївського районного суд м. Києва із позовом до [PERSON] , Голосіївської районної в м. Києві Державної адміністрації, Департаменту з питань реєстрації (Київської міської державної адміністрації) про визнання права користування житловим приміщенням, права декларування реєстрації місця проживання, зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , працювали у м. Переяслав Київської області та проживали у її відомчій квартирі по [ADDRESS] . У 2002 році після смерті матері [PERSON] він запропонував позивачу із донькою переїхати до м. Києва у свою квартиру за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку, він отримав в порядку спадкування. У 2005 році відповідач зареєстрував позивачів у своїй квартирі за вказаною адресою. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12.11.2013 розірвано шлюб між [PERSON] та відповідачем [PERSON] . Після розірвання шлюбу позивачі продовжили проживати у квартирі відповідача, так як не мали іншого житла. Позивач зазначає, що постійно сплачувала комунальні платежі та утримувала квартиру в належному стані за свої власні кошти. У квітні 2023 після отримання платіжної квитанції за комунальні послуги, [PERSON] звернула увагу, що в ній була зазначена одна особа. [PERSON] через Дію із Витягу з реєстру територіальної громади дізналась, що була знята із задекларованого/зареєстрованого місця проживання. Крім того, позивачі дізнались, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26.04.2023 відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про зняття з реєстраційного обліку та визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням. На звернення позивачів до Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації від 06.06.2023 листами від 16.06.2023 їм відмовили, зазначили, що відповідно до реєстру територіальної громади м. Києва [PERSON] (відповідно [PERSON] ) була знята 03.03.2023 з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] на підставі п. 50 пп. 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265, а саме за заявою власника житла про зняття осіб із задекларованого/зареєстрованого місця проживання. Враховуючи викладене, позивачі просять визнати їх такими, що мають право на користування двокімнатною квартирою, загальною площею 45,1 кв.м. площею 28 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати позивачів такими, що мають право бути задекларованими/зареєстрованими у двокімнатній квартирі, загальною площею 45,1 кв.м. площею 28 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати Голосіївську районну в м. Києві державну адміністрацію відновити декларування/реєстрацію позивачів; зобов`язати Департамент з питань реєстрації КМДА внести у реєстр речових прав на нерухоме майно позивачів таких, що мають право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з відповідача на користь позивачів моральну шкоду у розмірі по 20000,00 грн. кожній, стягнути з відповідача на користь позивачів судові витрати по сплаті удового збору у розмірі 5368,00 грн., судові витрати на правову допомогу у розмірі 7700,00 грн. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26.07.2023 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , Голосіївської районної в м. Києві Державної адміністрації, Департаменту з питань реєстрації (Київської міської державної адміністрації) про визнання права користування житловим приміщенням, права декларування реєстрації місця проживання, зобов`язання вчинити певні дії, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Згідно з ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до ч.8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Разом з тим, у відповідності до ст.ст. 174, 178 ЦПК України відповідач-2 не скористався своїм правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. Представник відповідача-1 подав до суду клопотання про закриття провадження у даній цивільній справі, посилаючись на те, що суддею Голосіївського районного суду м. Києва у цивільній справі № 752/3474/22 винесено рішення, яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Разом з цим, 06.12.2023 постановою Київського апеляційного суду у справі № 752/3474/22 апеляційну скаргу представника [PERSON] - [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26.04.2023 залишено без змін. Відповідач-3 направили до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначили, що просять залишити позовні вимоги без задоволення, з підстав викладених у відзиві. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 17.11.2023 у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про закриття провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , Голосіївської районної в м. Києві Державної адміністрації, Департаменту з питань реєстрації (Київської міської державної адміністрації) про визнання права користування житловим приміщенням, права декларування реєстрації місця проживання, зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено. За даних обставин, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч.8 ст. 178 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] звернувся до [PERSON] із письмовою вимогою невідкладно до 01.05.2023 звільнити безпідставно та незаконно зайняту квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно витягу з реєстру територіальної громади [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] у період з 27.09.2005 по 03.03.2023. [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] у період з 27.09.2005 по 03.03.2023, що підтверджується Інформацією про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи № 95602135 від 01.07.2023. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26.04.2023 у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовлено. Як вбачається з листа Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 100-100/ОП/Г-468-999 від 16.06.2023, відповідно до реєстру територіальної громади міста Києва [PERSON] , [INFO] була знята 03.03.2023 з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] на підставі п. 50 пп. 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад», а саме за заявою власника житла про зняття осіб із задекларованого/зареєстрованого місця проживання. Поновити реєстрацію місця проживання відповідно до рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26.04.2023 справа № 752/3474/22 (провадження № 2/752/2100/23) відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб не має законних підстав, так як в рішенні суду результативна частина не містить зобов`язань до Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації та не має відношення до поданих заяв власника житла на зняття осіб відповідно до ст. 18 п. 1 пп. 2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні». Відповідно до довідки ПАТ «Укртелеком» філія спеціалізованого електрозв`язку Центр технічної експлуатації № 2 від 10.05.2012 № 4/01 [PERSON] з 1990 по 2003 рік проживала та мала ордер на квартиру в гуртожитку ЦТЕ № 2 за адресою: [ADDRESS] . Позивач надала Акт опитування сусідів про підтвердження факту проживання осіб від 29.06.2023, а саме, що [PERSON] , [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] з листопада 2002 по теперішній час. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», - закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Стаття 9 ЖК України визначає, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Водночас, згідно ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім?ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 150 ЖК України, а також відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підстав рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таку ж правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові 6-467цс15 від 01.07.2015. Суд зауважує, що зі змісту ч. 2 ст. 16 ЦК України, вбачається чіткий перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Разом з цим, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Обраний спосіб захисту у кінцевому результаті повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету його правосуддя та принцип процесуальної економії. Належність способу захисту визначається з урахуванням змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, а також характеру його порушення. Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діями наслідкам. При цьому, обраний позивачами спосіб захисту є неефективним, адже не відповідає нормам законодавства. Зокрема, позивачами не визначено, яке саме похідне право від власності повинно бути внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Враховуючи викладене, обраний позивачами неналежний спосіб захисту прав є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , Голосіївської районної в м. Києві Державної адміністрації, Департаменту з питань реєстрації (Київської міської державної адміністрації) про визнання права користування житловим приміщенням, права декларування реєстрації місця проживання, зобов`язання вчинити певні дії. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд встановив наступне. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (ч.2 ст.1167 ЦК України). За ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч.ч. 1, 2 ст.23 ЦК України). За приписами ч.3 ст.23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п.5 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Пунктом 18 Постанови Пленуму передбачено, що при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди суди мають виявляти і всебічно з`ясовувати причини й умови, що призводять до порушення прав фізичних і юридичних осіб та заподіяння їм моральної шкоди. Тобто, умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. Відсутність хоча б одного з елементів виключає цивільно-правову відповідальність. Враховуючи, що позивачами не доведено обставин спричинення їм моральної шкоди неправомірними діями саме відповідача, бо в даному випадку, вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від інших позовних вимог, наявність причинного зв`язку між завданням моральної шкоди та діями відповідача, позов в частині відшкодування моральної шкоди також задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed