Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-22 00:00:00

В квітні 2023 року позивач звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , оціночна вартість якої станом на 06.04.2023 року становить 10\~561\~729 грн. 47 коп., визнати за відповідачем право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , оціночна вартість якої станом на 06.04.2023 року становить 10\~561\~729 грн. 47 коп.; виключити з опису та зняти з під арешту 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , накладений постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Фесик М.О. № 71081214 від 20.02.2023 року про опис та арешт майна боржника [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , адреса реєстрації місця проживання: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог зазначила, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Фесик М.О. перебуває виконавче провадження № 71081214 з примусового виконання виконавчого листа № 754/7728/19 виданого Деснянським районним судом м. Києва про стягнення збитків за договором поставки з [PERSON] . В рамках даного виконавчого провадження 20.02.2023 року винесено постанову, якою описано та накладено арешт на нерухоме майно боржника [PERSON] спірний будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В лютому 2023 позивачу стало відомо, що 20.02.2023 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Фесик М.О. прийнято постанову про опис та арешт боржника у межах ВП № 71081214, якою описано та накладено арешт на житловий будинок [ADDRESS] . Вважає, постанову про опис та арешт майна незаконною, оскільки 1/2 частки вказаного будинку належить їй, так як вказаний будинок набуто ними з відповідачем під час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя. Позивач не надавав нікому ніколи ніякої згоди на вчинення будь-яких дій зі спірним нерухомим майном. У зв`язку із накладеним арештом, позивач не може вільно розпоряджатися належним їй на праві власності майном. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 12.04.2023 року заяву [PERSON] про вжиття заходів забезпечення позову задоволено частково. 12.04.2023 року ухвалою судді Обухівського районного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 09.05.2023 року представник позивача адвокат Дешевий О.А. подав до суду клопотання про залучення до участі у справі відповідачем стягувача [PERSON] 09.05.2023 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому він просив визнати за позивачем право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] . 09.05.2023 року ухвалою суду залучено до участі у справі співвідповідачем [PERSON] 16.05.2023 року представник приватного виконавця [PERSON] адвокат Коваль Р.О. подав до суду пояснення щодо позову, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі та залучити до участі у справі відповідачем стягувача [PERSON] 06.07.2023 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області закрито підготовче засідання та призначено розгляд справи по суті. 06.07.2023 року представник позивача адвокат Дешевий О.А. подав до суду заперечення на пояснення приватного виконавця щодо позову. 25.08.2023 року представник позивача адвокат Дешевий О.А. подав до суду клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача [PERSON] 25.10.2023 року ухвалою суду залучено до участі у справі співвідповідачем [PERSON] 04.12.2023 року до Обухівського районного суду Київської області надійшла заява [PERSON] про забезпечення позову. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 06.12.2023 року в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову відмовлено повністю. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити з наведених у позові підстав. Зазначив, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі під час якого побудували спірний будинок, який оформлено на відповідача. Тривалий час подружжя не підтримує стосунків, проживає окремо. На укладення договорів, які стали підставою для стягнення з відповідача коштів на третіх осіб вона не надавала, вказні кошти не витрачались в інтересах сім`ї. Представники відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог не заперечила, пояснила, що доводи позивача відповідають дійсності та заслуговують на увагу. Відповідача [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, про час розгляду справи повідомлялись належним чином. Заяв, клопотань суду не подали. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини. 28 липня 1989 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Палацом реєстрації шлюбів і новонароджених м. Києва, про що було зроблено актовий запис № 3684, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , що міститься в матеріалах справи. Під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] придбано у власність нерухоме майно - будинок за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна від 13.03.2023 року власником вказаного житлового будинку значиться відповідач - [PERSON] , форма власності приватна, частка власності 1/1. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 червня 2020 року по справі № 754/6016/19 в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 14 січня 2021 року по справі №754/6016/19 апеляційну скаргу представника [PERSON] задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 червня 2020 року скасовано та ухвалено по справі нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] про стягнення боргу за договором позики задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 2401200 грн., відсотки в розмірі 1055849 грн. 23 коп., 3 % річних 153545 грн. 23 коп., а всього на загальну суму 3610594 грн. 52 коп. Крім того, з [PERSON] стягнуто судовий збір 9606 грн. Постановою Верховного Суду від 01 грудня 2021 року постанову Київського апеляційного суду від 14 січня 2021 року скасовано в частині вирішення вимог про стягнення з [PERSON] відсотків у розмірі 1055849 грн. 23 коп., в цій частині у позові відмовлено. Крім того, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 грудня 2020 року по справі № 754/7728/19 в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 19 травня 2021 року по справі № 754/7728/19 апеляційну скаргу представника [PERSON] задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди - скасовано та ухвалено по справі нове судове рішення про часткове задоволення позову, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] за договором поставки збитки у розмірі 2 459 312 грн, неустойку - 27 436,80 грн, моральну шкоду 10 000 грн., судовий збір - 11 879,65 грн. Постановою Верховного Суду від 09 листопада 2022 року постанову Київського апеляційного суду від 19 травня 2021 року в частині вирішення вимог [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди -скасувано, залишено в цій частині в силі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 грудня 2020 року. З метою примусового виконання вказаного вище судового рішення Деснянським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист № 754/7728/19 від 02.02.2023 року. 20.02.2023 року постановою приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Фесик М.О. у виконавчому провадженні № 71081214 з примусового виконання виконавчого листа № 754/7728/19, виданого 02.02.2023 року Деснянським районним судом міста Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] за договором поставки збитки у розмірі 2 459 312 грн, неустойку - 27 436,80 грн, судовий збір - 11 879,65 грн. описано та накладено арешт на нерухоме майно Боржника [PERSON] : житловий будинок [ADDRESS] . Наявність арешту на вказаному нерухомому майні також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13.03.2023 року № 325579115. З інформації приватного виконавця Фесик М.О. №3653 від 15.05.2023 року вбачається, що у неї на виконанні також перебуває ВП №71653842 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики в сумі 2401200 грн., 3 % річних 153545, 23 грн., а всього на загальну суму 2554745 грн. 23 коп. та ВП №71656059 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] судових витрат в розмірі 6130 грн. 48 коп. Постановою про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження від 25.04.2023 року приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Фесик М.О. виконавчі провадження №71081214, №71653842, №71656059 об`єднано у зведене виконавче провадження №71656340. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. За загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Особа, яка порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Аналогічні висновки містяться в Постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 553/3370/14-ц та від 18 липня 2018 року у справі № 401/1221/16-ц. Тому, дотримуючись положень ст.263 ЦПК України, суд вважає за необхідне враховувати дані висновки Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права в спірних правовідносинах. Частиною 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 р. N 5 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" вирішуючи питання про належність описаного та арештованого майна, суди повинні керуватися нормами цивільного та сімейного законодавства, які діяли на час придбання майна, що регулюють право власності та його захист. При розгляді позову одного з подружжя про зняття арешту з належної йому частки майна у спільній сумісній власності подружжя судам необхідно враховувати, що відповідно до статей 60, 70 Сімейного кодексу України (далі - СК) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю і в разі його поділу їх частки є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором. Разом з тим, поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на її майно, та її чоловіка, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі №337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18). Суд враховує, що позивач, звернувшись до суду із цим позовом у період здійснення приватним виконавцем виконавчих дій на виконання судових рішень про стягнення боргу з її чоловіка, просила визнати право власності на майно, на яке виконавцем накладено арешт, що може свідчити про вчинення таких дій з метою ускладнення або унеможливлення реалізації нерухомого майна в рахунок погашення боргових зобов`язань боржника перед кредитором на виконання судового рішення. Таким чином, зняття арешту із частини спірного будинку може порушити права інших осіб, які є стягувачами у виконавчому провадженні, де відповідач є боржником. Згідно із частиною третьою\~статті 13 ЦК України\~не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Приватноправовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про визнання права власності на Ѕ ідеальну частку нерухомого майна та зняття арешту з майна) не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення виконання судового рішення про стягнення боргу. Доводи позивача на обгрунтування позовних вимог, що вона не є стороною виконавчого провадження про стягнення коштів з її чоловіка, суд відхиляє оскільки вони не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог. Відповідно до пункту 1 частини другої\~статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»\~виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Частиною першою\~статті 53 Закону України «Про виконавче провадження»\~передбачено, що виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб. Згідно із частиною першою\~статті 56 Закону України «Про виконавче провадження»\~арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Отже, арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосовувати для забезпечення примусового реального виконання виконавчого документа. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів та виконувалися (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). З огляду на не доведеність позивачем, що подружжя не несе відповідальності за зобов`язанням [PERSON] усім своїм майном та відсутністю доказів добровільного виконання відповідачем [PERSON] судових рішення у справах №754/6016/19 та №754/7728/19, що набрали законної сили, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Outcome: dismissed