Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-09 00:00:00

Представник позивача адвокат Скляров С.Л. звернувся до суду із цим позовом в інтересах позивачів [PERSON] та [PERSON] та просить ухвалити рішення, яким визнати за кожним позивачем право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0580 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,3020 га для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Позовна заява обгрунтована тим, що [INFO] померла баба позивачів [PERSON] . Після смерті спадкодавця, позивачі належним чином прийняли її спадщину як спадкоємці за законом за правом представлення, оскільки їх батько [PERSON] помер [INFO] . Позивачі частково реалізували своє право на спадщину, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок, що належав спадкодавцю та знаходиться за адресою [ADDRESS] . В той же час, на частину майна померлої, а саме на земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , не можуть бути видані позивачам свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів. У зв`язку з цим у [PERSON] та [PERSON] виникла необхідність звертатися до суду для захисту своїх прав. У судове засідання позивачі та їх представник [PERSON] не з`явилися, представник позивача подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, а судове засідання просив провести без їх участі (а.с.68). Представник відповідача Недригайлівської селищної ради Роменського району Сумської області, направив до суду заяву, у якій просить розгляд справи провести без участі представника, у заяві також вказав, що проти позову не заперечує, що фактично свідчить про визнання позову відповідачем.(а.с.67). Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України справу розглянуто за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 року № 2 роз`яснено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Суд, дослідивши матеріали справи, пересвідчившись, що визнання відповідачем позову не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є рідними сестрами, що підтверджується їх свідоцтвами про народження та свідоцтвами про укладення шлюбу (а.с.21-24). Із вищезазначених свідоцтв про народження вбачається, що батьком позивачів є [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер у смт Терни Недригайлівського району Сумської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.26). Із свідоцтва про народження батька позивачів [PERSON] вбачається, що його матір`ю є [PERSON] (а.с.25). [INFO] [PERSON] померла у смт Терни Недригайлівського району Сумської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.13). Із довідки виконавчого комітету Недригайлівької селищної ради від 13.09.2023 за №246 вбачається, що [PERSON] , 1906 року народження, до дня смерті [INFO] постійно проживала у [ADDRESS] . На момент смерті [PERSON] за адресою [ADDRESS] , разом із нею була зареєстрована і проживала [PERSON] . Заповіт від імені [PERSON] у виконавчому комітеті Тернівської селищної ради не посвідчувався (а.с.15). Із довідки виконавчого комітету Недригайлівької селищної ради від 06.09.2023 за №238 вбачається, що житловий будинок за номером [ADDRESS] , знаходиться на приватизованій земельній ділянці загальною площею 0,36 га, з них для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд 0,04 га, ведення особистого селянського господарства 0,32 га, яка належала померлій [PERSON] на підставі рішення виконкому №137 від 16.12.1993, але за життя державний акт не видавався (а.с.16-17)). Так, рішенням виконавчого комітету Тернівської селищної ради №137 від 16.12.1993 року спадкодавцеві [PERSON] як власнику житлового будинку в [ADDRESS] , було надано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,36 га, з яких 0,0580 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,3020 га для ведення особистого селянського господарства (а.с.18). За життя [PERSON] набула у власність житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходився в [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 20.04.1962 (а.с.56) Із свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого після смерті [PERSON] встановлено, що онуки спадкодавця, позивачі у справі, успадкували у рівних долях житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходився в [ADDRESS] . Будинок належав спадкодавцеві на підставі свідоцтва про право особистої власності виданого виконкомом Тернівської селищної ради 20.04.1962 та зареєстрованому в Роменському МБТІ 30.11.1963 в реєстрову книги №1104 (а.с.19). Факт прийняття позивачами спадщини після смерті спадкодавця [PERSON] також підтверджується наданою на запит суду копією спадкової справи №97 відкриту 25.05.1995 після смерті [PERSON] (а.с.55-57). Із наведеного вбачається, що на день відкриття спадщини, у власності [PERSON] перебували земельні ділянки у [ADDRESS] , однак за життя спадкодавець не оформила право власності на них в установленому порядку та не отримала державного акта на право приватної власності на землю. Відсутність правовстановлюючих документів на земельні ділянки перешкоджає позивачам оформити спадщину за законом за правом представлення, що залишилася після смерті баби по лінії батька [PERSON] , і в повному обсязі розпоряджатися нею, а оформити документи іншим шляхом неможливо. Приватним нотаріусом Недригайлівського районного нотаріального округу Торчицькою В.М. позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно (земельні ділянки). Одночасно нотаріусом було роз`яснено порядок захисту майнових прав спадкоємця в судовому порядку (а.с.27). Також з досліджених у судовому засіданні доказів вбачається, що існують певні розбіжності в написанні прізвищ позивачів, баби та покійного батька позивачів в різних документах, як от: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Не зважаючи на те, що в свідоцтві про право на спадщину від 25.05.1995 спадкодавець зазначена з прізвищем [PERSON] , однак дата смерті останньої, ім`я та по батькові відповідають відомостям, які вказані в свідоцтві про смерть від 24 вересня 1994 року серія [NUMBER] . Крім того, під час видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус встановив особи спадкоємців, перевірив місце відкриття спадщини, факт її прийняття та видав свідоцтво, яке підтверджує, що позивачі успадкували після смерті [PERSON] житловий будинок за адресою [ADDRESS] . Позовна вимога позивачів стосується спадкування земельних ділянок по [ADDRESS] , що відповідає даним свідоцтва. Зазначене також підтверджується відомостями з погосподарської книги (а.с.20), з копії сторінок якої вбачається що в графі «Додаткова інформація» наявний запис наступного змісту «Свідоцтво про право на спадщину 25.05.1995 р. [PERSON] [PERSON] » Таким чином помилки в написанні прізвища спадкоємців [PERSON] та [PERSON] , а також в написанні прізвища спадкодавця [PERSON] та їх батька [PERSON] є системними та зумовлені неправильним перекладом прізвищ цих осіб на українську мову. Разом з тим, дані неточності не впливають на можливість ідентифікувати позивачів саме як спадкоємців [PERSON] , а наявність у вказаних осіб родинних відносин підтверджується матеріалами справи в своїй сукупності. Оскільки зазначені правовідносини виникли під час дії Цивільного Кодексу 1963 року, то згідно з п.4 Заключних та перехідних положень ЦК України 2003 року, необхідно застосовувати норми ЦК УРСР 1963 року. Згідно ч.1, 2 ст. 524 ЦК УРСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Враховуючи, що спадкодавцем заповіт складено не було, про що свідчить надана на запит суду приватним нотаріусом Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) (а.с. 47), то має місце спадкування за законом. У відповідності до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно ст. 529 ЦК УРСР, яка була чинною на момент виникнення правовідносин, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Згідно з ст. 549 ЦК УРСР 1963 року вважається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Статтею 548 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 560 ЦК УРСР 1963 року спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Ст. 561 цього ж кодексу визначає, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Дана стаття не встановлює граничного строку, протягом якого спадкоємець, який прийняв спадщину повинен звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва. [PERSON] та [PERSON] , як спадкоємці першої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] , прийняли спадщину, адже своєчасно вступили в управління та володіння спадковим майном. Згідно з частиною 1 статті 22 ЗК України 1990 року, який діяв на час передачі земельної ділянки спадкодавцю [PERSON] згідно рішення Тернівської селищної, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Документи, що посвідчували право на земельну ділянку були визначені статтею 23 ЗК України 1993 року. Проте, дію статті 23 було зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених статтею 1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року за № 19-52. Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Отже, пунктом 3 Декрету було визначено, що право власності на земельну ділянку посвідчувалося самим рішенням уповноваженого органу про передачу у власність земельної ділянки. Згідно з пунктом 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Із досліджених у судовому засідання доказів вбачається, що позивач [PERSON] , [PERSON] прийняли спадщину після смерті своєї баби [PERSON] за законом, але не мають можливості отримати свідоцтва про право на спадщину на земельні ділянки через відсутність правовстановлюючих документів на зазначене майно. Тому позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] підлягають задоволенню, оскільки рішення суду в такому разі буде підставою для належного оформлення ним права власності на успадковане майно. Вимога про стягнення судових витрат позивачами не заявлена. На підставі викладеного,

Outcome: approved