Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вище зазначеним позовом, посилаючись на те, що він працював у Вінницькому обласному центрі зайнятості (надалі - ВОЦЗ) на посаді провідного фахівця відділу надання соціальних послуг з 18.10.2021р. ( наказ № 370 К від 12.10.2021 р.). Наказом № 254-к від 14.03.2023р. його звільнено з роботи 14.03.2023р. у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, п.1 ст.40 КЗпП України. Не погоджуючись із прийнятим наказом, він звернувся до Теплицького районного суду із вимогою про визнання незаконним та скасувати наказу про звільнення [PERSON] з посади провідного фахівця відділу надання соціальних послуг Теплицької районної філії Вінницького обласного центру зайнятості (надалі - Вінницький ОЦЗ), поновлення на роботі у Вінницькому обласному центрі зайнятості. Рішенням Теплицького районного суду від 21.07.2023 року по справі № 144/494/23 його позов було задоволено: визнано незаконним та скасовано наказ №254-к від 14.03.2023 про звільнення [PERSON] з посади провідного фахівця відділу надання соціальних послуг Теплицької районної філії Вінницького обласного центру зайнятості, та поновлено на роботі у Вінницькому обласному центрі зайнятості (копія додається). На виконання рішення Теплицького райсуду, 03.07.2023 року відповідачем було прийнято Наказ № 437-к, відповідно до якого його було поновлено на роботі у Вінницькому ОЦЗ на посаді провідного фахівця відділу надання соціальних послуг Теплицької районної філії Вінницького обласного центру зайнятості. 04.07.2023 року йому було вручено попередження про скорочення його посади провідного фахівця відділу надання соціальних послуг Теплицької районної філії Вінницького обласного центру зайнятості з подальшим вивільненням. 21.09.2023 року наказом Вінницького ОЦЗ № 551-к його було звільнено з посади провідного фахівця відділу надання соціальних послуг Теплицької районної філії Вінницького обласного центру зайнятості. Вважає, що оскаржуваний наказ № 551-к є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки його було поновлено на неіснуючій посаді, так як Теплицька районна філія у складі Вінницького ОЦЗ була припинена, шляхом її ліквідації. Ухвалою судді від 18 жовтня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження. Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому, останній вказав на відсутність підстав для його задоволення з огляду на те, що рішення №144/494/23 від 21 червня 2023 року, в частині поновлення [PERSON] на роботі виконано в повному обсязі, що підтверджується листом боржника № 06-14/2818-23 від 21.07.2023 та копією наказу № 437-к від 03.07.2023 заступника директора Вінницького обласного центру зайнятості Наталії Шишкової. [PERSON] за рішенням суду було поновлено на роботі і він вважається таким, що не переривав свої трудові відносини із роботодавцем. Натомість, Вінницький обласний центр зайнятості, після поновлення [PERSON] на роботі за рішенням суду, попередивши 04.07.2023 року останнього про майбутнє вивільнення в зв`язку із скороченням посади фахівця з питань зайнятості відділу надання соціальних послуг Теплицької районної філії Вінницького обласного центру зайнятості, знову дотримався двомісячного строку від дня такого попередження перед звільненням та намагався протягом усього цього часу працевлаштувати працівника. [PERSON] неодноразово було запропоновано посади у Вінницькому обласному центрі зайнятості. Від даних пропозицій [PERSON] відмовився, про що свідчить його особистий підпис на документах. Після вжиття усіх заходів щодо працевлаштування 21.09.2023 року наказом Вінницького обласного центру зайнятості № 551-к від 21.09.2023 року [PERSON] було звільнено з роботи. Просить суд в задоволенні позову [PERSON] відмовити. Ухвалою Теплицького районного суду Вінницької області від 06 грудня 2023 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Представники позивача адвокат Клінчиков С.О. та Горовий С.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені у позовній заяві, просили суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] заперечив щодо задоволення позовних вимог, вважав за необхідне відмовити в задоволенні позову, просив прийняти до уваги доводи, зазначені ним у відзиві. Заслухавши пояснення та доводи сторін, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких грунтуються вимоги і заперечення, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частинами 1, 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 21.06.2023 року визнано незаконним та скасовано наказ № 254-к від 14.03.2023 року про звільнення [PERSON] з посади провідного фахівця відділу надання соціальних послуг Теплицької районної філії Вінницького обласного центру зайнятості, поновлено [PERSON] на роботі у Вінницькому обласному центрі зайнятості, стягнуто з Вінницького обласного центру зайнятості на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу (а.с. 7-11). Згідно Наказу\~№ 437-к\~від 03.07.2023\~року [PERSON] \~поновлено на\~роботі у\~Вінницькому обласному\~центрі зайнятості\~на посаді провідного фахівця з питань зайнятості відділу надання соціальних послуг Теплицької районної філії Вінницького обласного центру зайнятості з 15 березня 2023 року (а.с. 12). Згідно листа Міністерства економіки України Державному центру зайнятості погоджено припинення філій регіональних центрів зайнятості шляхом їх ліквідації, серед яких Теплицька районна філія Вінницького обласного центру зайнятості (а.с. 15-17). Наказом Міністерства економіки України № 4326 від 02 листопада 2022 року погоджено утворення філій регіональних центрів зайнятості Державного центру зайнятості, а саме: Вінницького обласного центру зайнятості: Вінницької філії, Гайсинської філії, Жмеринської філії, Могилів-Подільської філії, Тульчинської філії, Хмільницької філії (а.с. 18-19). Наказом Вінницького обласного центру зайнятості №285 від 20.12.2022 року утворено відокремлені підрозділи філії Вінницького обласного центру зайнятості, а саме: Вінницьку філію, Гайсинську філію, Жмеринську філію, Могилів-Подільську, Тульчинську та Хмільницьку філії (а.с. 20). Згідно Наказу Вінницького обласного центру зайнятості №290 від 30.12.2022 року затверджено штатний розпис філій Вінницького обласного центру зайнятості на 2023 рік (а.с. 22). Відповідно до попередження 04.07.2023 року [PERSON] попереджено про скорочення посади провідного фахівця з питань зайнятості відділу надання соціальних послуг Теплицької районної філії Вінницького обласного центру зайнятості та про вивільнення його протягом двох місяців, запропоновано ряд посад для працевлаштування (а.с. 6, зворот а.с. 43). Наказом Вінницького ОЦЗ № 551-к від 21.09.2023 року [PERSON] звільнено з посади провідного фахівця відділу надання соціальних послуг Теплицької районної філії Вінницького обласного центру зайнятості (а.с. 13, 47). З листа відділу по роботі з персоналом Вінницького ОЦЗ (а.с. 43) вбачається, що станом на день поновлення [PERSON] на роботі існував Теплицький відділ Гайсинської філії Вінницького обласного центру зайнятості, а Теплицьку районну філію Вінницького обласного центру зайнятості закрито 28 березня 2023 року, про що внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-прідприємців та громадських формувань за №1001741040073003548. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з частиною першою статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Таким чином, при ліквідації діяльність юридичної особи припиняється без правонаступництва, тобто без переходу прав та зобов`язань юридичної особи, що ліквідується, до інших осіб. Отже, при ліквідації юридичної особи її права та обов`язки припиняються. Теплицьку районну філію Вінницького обласного центру зайнятості було припинено шляхом ліквідації, однак суд констатує, що у ВОЦЗ відбулися зміни в організації праці, зокрема відбулось скорочення посад та скорочення чисельності працівників, а отже це не ліквідація юридичної особи в класичній формі. Дані висновки підтверджуються наказом Міністерства економіки України від 02.11.2022 №4325 «Про утворення філій регіональних центрів зайнятості Державного центру зайнятості», затвердженням організації структури та штатного розпису Гайсинської філії Вінницького обласного центру зайнятості, наказами Вінницького обласного центру зайнятості від 20.12.2022 №285 «Про утворення філій Вінницького обласного центру зайнятості» та від 11.01.2023 №43-к «Про попередження працівників Теплицької районної філії Вінницького обласного центру зайнятості про зміни в організації праці». Ліквідація юридичної особи публічного права, на відміну від ліквідації юридичних осіб приватного права, має певні особливості, що обумовлені відмінностями в їхньому правовому статусі. Так, особливістю ліквідації державного органу як юридичної особи публічного права є те, що одночасно з його ліквідацією припиняється й реалізація державою функцій, покладених на цей орган. Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням (оновленням) іншої, яка буде виконувати повноваження установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Судом встановлено, що Державна служба зайнятості є централізованою системою державних установ, діяльність якої спрямовується та координується Міністерством економіки України. У відповідності до п. 6 Розділу І Положення про Державну службу зайнятості, затвердженого наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та\~сільського господарства\~України 16\~грудня 2020\~року №\~2663,\~зареєстрованого в\~Міністерстві юстиції\~України 28\~грудня 2020\~р.\~за №\~1305/35588, Державний центр зайнятості, регіональні центри зайнятості є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України та банківських установах, кутові штампи та печатки із зображенням Державного Герба України, своїм найменуванням та кодом за ЄДРПОУ, інші печатки та штампи (за наявності). Функції держави, які реалізовувалися ліквідованим органом, не можуть бути припинені та підлягають передачі іншим державним органам, за винятком того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій взагалі. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постановах від 13 березня 2019 року (у справі № 524/4478/17) та від 20 лютого 2019 року (у справі № 826/16659/15). Правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) іншому або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 12 червня 2018 року у справі № 2а-23895/09/1270. Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Крім того, Верховний Суд звертає увагу на правові висновки Верховного Суду України, висловлені в постановах: від 04 березня 2014 року у справі № 21-8а14, від 27 травня 2014 року у справі № 21-108а14, від 28 жовтня 2014 року у справі № 21-484а14. У цих постановах Верховний Суд України вказав, що ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, ідеться фактично про реорганізацію. Отже, установлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) з працевлаштування працівників установи, яку ліквідовано. Тобто, у разі реорганізації здійснюється переведення працівників за їхньою згодою на підприємство, яке є правонаступником. У разі відсутності на підприємстві, яке є правонаступником, вакантних посад (робочих місць) можливе переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство. І лише коли таке переведення не є можливим, в загальному порядку можливо звільнення працівників у зв`язку з тим, що за наслідками проведення реорганізації відбувається скорочення чисельності або штату працівників. Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 802/651/16-а. Вирішуючи даний спір, суд, встановивши, що позивача було поновлено на фактично неіснуючій посаді, дійшов висновку про те, що відповідачем не забезпечено дотримання процедури поновлення позивача на роботі під час виконання рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 21 червня 2023 року №144/494/23, що потягнуло за собою і порушення процедури вивільнення позивача у зв`язку з ліквідацією Теплицької районної філії Вінницького обласного центру зайнятості та одночасним передаванням її функцій іншій установі, а тому звільнення позивача є незаконним. У разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розкладу - ввести скорочену посаду, а якщо підприємство, установу реорганізовано - рішення про поновлення працівника на роботі має бути виконано правонаступником. Обов`язок по працевлаштуванню незаконно звільненого працівника покладений на роботодавця, яким у випадку реорганізації державної установи є її правонаступник, якому передані відповідні завдання і функції. Аналогічну правову позицію неодноразово висловлював Верховний Суд, зокрема, у\~постановах від 19 грудня 2018 року № 807/2391/15,\~від 26 травня 2021 року у справі № 260/261/20,\~від 27 квітня 2021 року в справі № 826/8332/17,\~від 20 січня 2021 року у справі № 640/18679/18,\~від 20 січня 2021 року у справі № 804/958/16,\~від 11 лютого 2021 року у справі № 640/21065/18,\~від 31 травня 2021 року у справі № 0840/3202/18,\~від 06 липня 2021 року у справі № 640/3456/20,\~від 06 липня 2021 року у справі № 640/1627/20,\~від 03 червня 2020 року у справі № 817/3431/14,\~від 21 жовтня 2021 року у справі № 809/2894/13-а,\~від 13 квітня 2023 року у справі № 540/3994/20. Виключенням із цього правила є норма\~статті 240-1 КЗпП України, яка передбачає, що в разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, то орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу та одночасно визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1\~статті 40 цього Кодексу. Таким чином, у разі незаконного звільнення працівника з роботи його порушене право підлягає захисту шляхом поновлення на попередній роботі, тобто на посаді, з якої його було незаконно звільнено, крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №П/9901/101/18, постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №826/12916/15, від 06.03.2019 у справі №824/424/16-а, від 13.03.2019 у справі №826/751/16, від 27.06.2019 у справі №826/5732/16, від 26.07.2019 у справі №826/8797/15, від 09.10.2019 у справі №П/811/1672/15, від 12.09.2019 у справі №821/3736/15-а, від 22.10.2019 у справі №816/584/17, від 07.07.2020 у справі №811/952/15. Однак відповідач жодним чином не довів, що ним, на виконання рішення суду, незаконно звільненого працівника [PERSON] було поновлено на рівнозначній посаді або внесено відповідні зміни до штатного розкладу - введено скорочену посаду. Натомість, заступник директора Вінницького обласного центру зайнятості 03.07.2023 року виносить наказ про поновлення [PERSON] на посаді провідного фахівця з питань зайнятості відділу надання соціальних послуг Теплицької районної філії ВОЦЗ, яка була скорочена, не введена до штатного розкладу, і вже наступного дня 04.07.2023 року [PERSON] був попереджений про скорочення такої посади. Враховуючи викладене, те, що відповідачем в порушення вимог КЗпП України було поновлено, а потім скорочено на посаді, яка була відсутня у штатному розписі Вінницького ОЦЗ, тому слід визнати незаконним та скасувати наказ №551-к від 21.09.2023 року про звільнення [PERSON] з посади провідного фахівця відділу надання соціальних послуг Теплицької районної філії Вінницького обласного центру зайнятості, поновити його на роботі та стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу. Конституція України, трудове та цивільне законодавство закріплює обов`язок кожного неухильно додержуватися положень Конституції України та законів України, добросовісно здійснювати свої права та обов`язки і встановлює юридичну відповідальність за їх невиконання та передбачає, заходи примусового виконання цивільних обов`язків, які виникають, зокрема, безпосередньо з актів законодавства, рішення суду або договору, у разі їх невиконання боржником добровільно. Невиконання роботодавцем рішення суду, що підлягало негайному виконанню призводить до порушення охоронюваних трудовим законодавством прав працівника, захист яких можливий, зокрема, шляхом стягнення середнього заробітку за час затримки виконання такого рішення. Велика Палата Верховного Суду у\~постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19\~визначила природу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вказавши, що такий заробіток за природою є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію. Розмір середнього заробітку розраховується відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Відповідно до довідки №\~05-19/236 від 02.10.2023\~року заробітна плата [PERSON] за два останні повні місці роботи перед звільненням (липень, серпень) становить - 14560,0 грн (а.с. 14). В липні\~2023\~року [PERSON] працював 21 робочий день, а в серпні\~2023\~року, відповідно - 23 робочі дні. Таким чином, його середньоденна заробітна плата становить 14560,0 /(23+21)= 330,91 грн, яку необхідно враховувати під час визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вимушений прогул [PERSON] становить з 21.09.2023 по 24.01.2024, тобто 90 робочих днів. Отже, виплаті підлягає сума в розмірі 29781, 90 грн. Що стосується стягнення з Відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 16000,00 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до положень частини другої статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно із вимогами частини четвертої статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При визначенні суми відшкодування понесених особою витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Вказані критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правничу допомогу, а саме: надано договір на правничу допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Така позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц. Адвокатом Клінчиковим С.О., який здійснює представництво інтересів позивача [PERSON] у даній справі на підставі угоди про надання правової допомоги від 01.02.2023 року, суду надано вказану угоду, ордер та розрахунок-опис судових витрат у цивільній справі, згідно якого вартість послуг адвоката складає 16000 грн. При вирішенні питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу суд враховує висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду у\~справі № 922/445/19, в якому, серед іншого наголошено, що: · зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; · суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Оскільки стороною Відповідача клопотання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу не подано, суд вважає за необхідне стягнути з ВОЦЗ суму таких витрат у заявленому позивачем розмірі. На підставі викладеного та

Outcome: approved