Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-08 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 22 квітня 2010 року між сторонами у справі був укладений договір (без номера), згідно з умовами якого Банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Вказуючи, що у зв`язку з невиконанням відповідачем належним чином умов договору у нього станом на 17 лютого 2021 року виникла заборгованість в розмірі 29 723.33 гривень, Банк відповідно до заяви про зменшення розміру позовних вимог просив стягнути з відповідача суму заборгованості та судові витрати. Суддя своєю ухвалою прийняла позовну заяву до розгляду, відкрила провадження у справі та розгляд справи постановила проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання представник позивача - Чепіга Д.О. не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, до позовної заяви додав клопотання, в якому вказав, що не заперечує проти заочного розгляду справи та просив справу розглядати за його відсутності. Відповідач [PERSON] не з`явився у судове засідання і від нього не надійшло повідомлення про причини його неявки. Про дату, час і місце розгляду справи в контексті положень частини восьмої статті 128 ЦПК України був належним чином повідомлений за зареєстрованим місцем проживання, відзив на позов не подавав. Враховуючи, що в судове засідання не з`явилися всі учасники справи, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України не здійснювалося. Суд своєю ухвалою від 09 січня 2024 року постановив проводити заочний розгляд справи. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Як установив суд, що 22 квітня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] був укладений договір (без номера) шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 7). До договору Банк додав довідку про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms/. На виконання умов договору Банк видав відповідачу картку № [NUMBER] , на яку 13 травня 2010 року встановив кредитний ліміт у розмірі 9 000 гривень, який 06 листопада 2019 року - зменшив до 0 гривень (а.с. 64). Надана відповідачу картка неодноразово перевидавалася і її термін дії встановлено до травня 2017 року (а.с. 63). Банк, надавши відповідачу кошти, свої зобов`язання виконав. Отримання відповідачем кредитних коштів та користування ними підтверджується випискою по картковому рахунку (а.с. 53-62). Із розрахунку, що надав банк до заяви про зменшення розміру позовних вимог, видно, що заборгованість [PERSON] за кредитним договором (без номера) від 22 квітня 2010 року станом на 17 лютого 2021 року становить 29 723.33 гривень і складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 9 117.84 гривень, за відсотками за користування кредитом - 16 294.70 гривень, пені за прострочене зобов`язання - 4 310.79 гривень (а.с. 108). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У розглядуваному випадку умови договору приєднання розроблені позивачем по справі АТ КБ «ПриватБанк», тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші, і споживач послуг Банку приєднується саме до тих умов, з якими він ознайомлений. З матеріалів справи видно, що Банк як доказ укладення договору з відповідачем надав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Звертаючись до суду, Банк просив стягнути заборгованість за тілом кредиту, за відсотками за користування кредитом, пеню. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 22 квітня 2010 року, посилався, зокрема, на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємну частину договору. При цьому, у матеріалах справи відсутні докази, що саме з цим Витягом ознайомився і погодився відповідач, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів та саме у зазначеному в цьому документі, що додані Банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). У розглядуваному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг та враховуючи відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про розмір та порядок нарахування відсотків за користування кредитом, сплату пені за несвоєчасне погашення кредиту наданий банком витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17. У заяві позичальника від 22 квітня 2010 року розмір тіла кредиту, відсотків за користування кредитом, умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру відсутні. Відсутні у матеріалах справи і докази про те, що витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, який знаходяться в матеріалах справи, визнавався відповідачем як беззаперечні умови кредитного договору. Крім того, вказаний документ не містить підпису відповідача, а тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 22 квітня 2010 року шляхом підписання анкети-заяви. За змістом частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою вказаної статті процесуального закону передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що сторони по справі не обумовили у письмовому вигляді розмір відсотків за користування кредитом, відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення строків виконання договірних зобов`язань, то суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову Банку в частині стягнення на його користь з відповідача відсотків за користування кредитом та пені. Додану позивачем до позовної заяви довідку про умови кредитування з використанням кредитки універсальна від 27 травня 2010 року, як доказ узгодження сторонами розміру базової процентної ставки, пені, штрафів, яку підписав відповідач (а.с. 8), суд до уваги не приймає, оскільки вказана довідка не зазначена в анкеті-заяві відповідача від 22 квітня 2010 року, як складова і невід`ємна частина договору, не підписана другою стороною (представником Банку) і зі змісту довідки видно, що вона стосується договору SAMDN34000033755570, який позивач суду не надав. З огляду на вказане, зазначену довідку не можна визнати належним, допустимим та беззаперечним доказом підтвердження домовленості сторін договору про розмір відсотків за користування кредитом та пені. Будь-які докази на спростування вищевказаного в матеріалах справи відсутні. Разом із тим, з наданої позивачем довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки відповідача [PERSON] і виписки по рахунку видно, що 13 травня 2010 року Банк встановив відповідачу кредитний ліміт у розмірі 9 000 гривень, який 06 листопада 2019 року зменшив до 0 гривень (а.с. 64). З огляду на вказане, не можна погодитися із розміром тіла кредиту, який позивач просив стягнути з відповідача, - 9 117.84 гривень, оскільки він перевищує розмір основного тіла кредиту - розмір максимально встановленого позивачем кредитного ліміту. Більше того, відповідно до виписки по рахунку відповідач фактично і використовував кредитні кошти у межах визначеного Банком ліміту, а сума понад встановлений кредитний ліміт сформована Банком за рахунок автоматичного списання коштів на погашення процентів за користування відповідачем кредитними коштами і використання кредитного ліміту, пені та штрафів в односторонньому порядку за відсутності для цього правових підстав з вищевикладених у цьому рішенні мотивів. Виходячи з того, що відповідач фактично отримав та використовував кошти, надані Банком на кредитну картку у розмірі 9 000 гривень, що й було предметом укладеного між сторонами договору, але не повернув їх, суд вважає, що вимоги Банку про стягнення з відповідача суми заборгованості за тілом кредиту, що ним фактично отримано і на час розгляду справи не повернуто, є підставними і підлягають до задоволення. Відповідно до вимог частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (30.28%) підлягає стягненню судовий збір в розмірі 533.53 гривні (1 762 гривні * 30.28 % / 100% = 533.53 гривні). На підставі викладеного, статей 526, 530, 549, 610, 612, 625, 629, 634, 1054 ЦК України та

Outcome: partial