Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-07 00:00:00

У жовтні 2023 року адвокат Леонов О.Є., який діє в інтересах позивачів, звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування вимог зазначає, що зазначений житловий будинок на підставі договору купівлі-продажу від 25.09.2023 належить на праві приватної власності позивачам [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині. У зазначеному житловому будинку зареєстрований відповідач по справі. Відповідач [PERSON] тривалий час проживає за кордоном, власних речей у помешканні не має, участі в утриманні житла не бере, чим порушує права та інтереси позивачів, що в сукупності є істотною обставиною для припинення житлового сервітуту та визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19 жовтня 2023 року цивільна справа за вищезазначеним позовом була прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. Позивачі та їх представник в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся за місцем проживання, зареєстрованим у встановленому законом порядку, що відповідає положенню п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, судова повістка повернулася не врученою з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до п.4 ч.8 ст. 128 ЦПК України, судовий виклик відповідачу [PERSON] вважається врученим належним чином. Дій, визначених ст. 178 ЦПК України відповідачем не вчинено. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Враховуючи відсутність заперечень позивачів проти заочного розгляду справи, суд вважає розгляд справи проводити в заочному порядку за наявними документами, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Суд, вивчивши письмові докази, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] належить позивачам на праві спільної сумісної власності, що підтверджується Витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 347842849 та № 347842904 від 25 вересня 2023 року (а.с. 9,10). Право власності на зазначений житловий будинок [PERSON] та [PERSON] набули на підставі договору купівлі-продажу від 25 вересня 2023 року, що нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Тарасенком Р.О. та зареєстровано в реєстрі за № 2166 ( а.с. 8). Даний житловий будинок позивачі купили у [PERSON] . На день продажу, в житловому будинку був зареєстрований [PERSON] , 1993 року народження, який є сином попереднього власника - [PERSON] ( а.с.11). При укладенні вказаного вище договору сторони правочину домовилися, що [PERSON] зніметься з реєстраційного обліку до 30.09.2023, про що зазначено у п.3.8 Договору ( а.с.8) Проте, як вбачається із даних з Єдиного державного демографічного реєстру (відповідь №281266 від 19.10.2023), відповідач зареєстрований в будинку позивачів ( а.с. 24). Згідно наданої інформації Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 91-57135/18/23 від 21.11.2023, громадянин України [PERSON] , [INFO] , перетнув державний кордон України, 09 серпня 2020 року в пункті пропуску Бориспіль-D. ( а.с.32). Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частина 1 ст.16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16). Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16) Відповідно до положень ч. 1, 5 статті 403, ч. 2 ст. 406 ЦК України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Крім того, Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, Справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України». Крім того, згідно Постанови Верховного Суду від 25 липня 2018 року по Справі № 638/13030/13-ц, колегією суддів зроблено наступні висновки: «У справі, яка є предметом перегляду, врахувавши, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користування житлом, місцевий суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для виселення відповідачів. Право користування житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло.». Також, припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Саме до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі №447/455/17 від 13 жовтня 2020 року. Як вбачається з матеріалів справи, предмет позову становлять вимоги позивачів про усунення перешкод шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, з посиланням на те, що відповідач є сторонньою для позивачів особою, як попередній мешканець будинку та член сім`ї попереднього власника будинку втратив право користування цим житлом, однак, його реєстрація порушує право позивачів, як власників спірного нерухомого майна, на реалізацію ними права користування належним на праві спільної сумісної власності майном. З урахуванням вищенаведеного правового обґрунтування суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимоги позивачів щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки судом встановлено, що відповідач не є членом сім`ї нинішніх власників будинку і в зв`язку зі зміною власника нерухомого майна втратив право користування житловим приміщенням. Реєстрація відповідача у спірній квартирі порушує право власності позивачів, які мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні ними права користування та розпорядження своїм майном та вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб, будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved