Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-11 00:00:00

Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, розпорядженням Верховного Суду від 15.03.2022 року за № 8/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (Краматорський міський суд Донецької області)» було змінено територіальну підсудність судових справ Краматорського міського суду Донецької області Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська. У грудні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державною нотаріальною контрою м. Краматорська 06.05.2004 року за № 2-2988, він є власником домоволодіння [ADDRESS] . У його будинку з 2009 року зареєстрований його син [PERSON] , [INFO] . У серпні 2018 року останній виїхав з його будинку на постійне місце проживання в іншу область, але з реєстрації не знявся. Точне місце його проживання невідомо. Через реєстрацію у будинку [PERSON] вимушений оплачувати додаткові комунальні послуги. За цих підстав позивач просить усунути йому як власнику перешкоди у користуванні своїм майном, визнавши [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком [ADDRESS] . Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 11 січня 2023 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання позивач не з`явився, в своєму позові просив проводити розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, неодноразово викликався в судове засідання, відзив на позов не надав, клопотань про відкладення\~розгляду\~справи\~чи про розгляд\~справи у його\~відсутність від нього не надходило, у зв`язку з чим судом проведений заочний розгляду справи у відсутності відповідача на підставі наявних даних та доказів. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне: Судом установлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 06 травня 2004 року позивачу на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] . Право власності позивача на це нерухоме майно було зареєстроване 06.07.2004 року Краматорським міським бюро технічної інвентаризації, що підтверджується витягом № 4055695 про реєстрацію права власності, наданим позивачем (реєстраційний номер 4978187). 10.03.2009 року у вказаному житлі був зареєстрований син позивача [PERSON] , [INFO] . Заявляючи позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування цим житлом, позивач посилається на те, що останній у будинку не проживає з серпня 2018 року, виїхавши на інше місце проживання, але з реєстрації місця проживання не знявся. Вирішуючи спір між сторонами, суд виходить з того, що відповідно до\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Водночас статтею 41 Конституції України\~визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частин першої, другої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша\~статті 321 ЦК України). Відповідно до частини першої\~статті 383 ЦК України\~власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з положеннями\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тож, гарантуючи захист права власності, закон надає саме власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до\~статті 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень\~статті 16 ЦК України\~особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов). При цьому статтею 405 ЦК України визначено, що\~члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини 1\~статті 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України також передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У своєму позові позивач стверджує, що відповідач з серпня 2018 року не проживає у належному йому будинку. На підтвердження непроживання відповідача у будинку [ADDRESS] позивач надав суду акт від 19.12.2022 року підписаний головою комітету мікрорайону № 4 [PERSON] та мешканцями: будинку [ADDRESS] [PERSON] , будинку [ADDRESS] - [PERSON] , будинку [ADDRESS] [PERSON] , з якого слідує, що [PERSON] не проживає у будинку [ADDRESS] з серпня 2018 року. В свою чергу, відповідач до суду не з`являється, доказів свого проживання та користування спірним домоволодінням або поважних причин непроживання в ньому чи відсутності в нього іншого житла не надав. Отже, відповідачем не доведено, що позбавлення його права користування домоволодінням буде непропорційним втручанню в його право на житло, порушуватиме положення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до цієї Конвенції. Суд ураховує, що позивач є власником будинку [ADDRESS] , до якого відповідач вселився як член сім?ї власника. Однак понад один рік відповідач вказаним житлом не користується і будь-яких поважних причин свого непроживання у будинку не надав. Отже, з огляду на диспозитивність та змагальність судового процесу підстав не довіряти доводам позивача щодо непроживання відповідача у будинку без поважних причин у суду немає. Враховуючи вищенаведене, суд вважає можливим позов задовольнити та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, будинком [ADDRESS] . При розподілі судових витрат, суд виходить із положень частини 1 статті 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони\~пропорційно розміру\~задоволених позовних\~вимог. При зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп. Оскільки позов задоволено, вказані витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved