Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-15 00:00:00

09 листопада 2023 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом в якому після уточнень просить визнати за нею право власності на будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначила, що вона з 17 серпня 1978 року зареєстрована та проживає в будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за даними погосподарської книги вона є користувачем вказаного житлового будинку та головою домогосподарства, в якому вона здійснює ремонт, сплачує комунальні послуги тобто утримує будинок на правах власника, разом з тим позивач не може оформити право власності на будинок, з причини відсутності належних правовстановлюючих документів. Отже, оскільки у встановленому законом порядку позивачка не може оформити свої права через відсутність оригіналу правовстановлюючого документу, вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Відзив на позов не поданий. На судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала частково, зазначивши, що вона просить визнати за нею право власності на вказаний будинок не за набувальною давністю, а в порядку статі 392 ЦК України, оскільки саме вона є фактичним власником вказаного домоволодіння, але не може підтвердити своє право власності на сьогодні з тих підстав, що на момент набуття нею такого права власності не було передбачено державної реєстрації нерухомого майна, право власності на яке фіксувалося в погосподарській книзі шляхом визначення голови домогосподарства. Відповідач, в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги визнав, просив суд ухвалити рішення на користь позивача. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, беручи до уваги відсутність підстав для відкладення розгляду справи, а також, зважаючи на визнання відповідачем вимог позивача, суд вважає за можливе розглянути справу по суті в підготовчому судовому засіданні. Дослідивши надані суду письмові докази, а також проаналізувавши наведені позивачем доводи, суд вважає, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке. [PERSON] , [INFO] , з 17 серпня 1978 року зареєстрована та проживає в будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з погосподарської книги № 614 виданого Борозенською сільською військовою адміністрацією Херсонської області від 31.07.2023 року. З виписки з погосподарської книги № 615 виданої Борозенською сільською військовою адміністрацією вбачається, що саме позивач за даними погосподарської книги є користувачем житлового будинку садибного типу, по [ADDRESS] та головою домогосподарства. Позивач постійно страхувала належний їй будинок від неприйнятних обставин (обвал, руйнація тощо) та майна, що у ньому знаходиться, що підтверджується страховими свідоцтвами різних років - 1986, 1988,1989, 1990. 22.04.2010 року позивач уклала додаткову угоду з Фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі відносно виконання будівельно-монтажних робіт згідно проектно-кошторисної документації по будівництву газопровідних мереж у будинку. З 1978 року позивач сплачує за комунальні послуги. Розрахункова книжка за послуги водопостачання виписана на її ім`я, доказами є квитанції про оплату КП «Водолік і К» за 2009, 2010, 2011, 2012, 2013, 2015, 2016, 2019, 2020, 2021 роки, також остання сплачує послуги з електропостачання, за договором з ТОВ «Херсонобленерго», споживачем залишився її чоловік [PERSON] , оскільки позивач не придавала значення змінювати договір на своє ім`я, тому що плату проводила добросовісно та у межах визначених термінів, про що наявні квитанції про проведені платежі за 2010, 2014, 2013, 2015, 2009, 2011, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2023 роки. У зв`язку з військовою агресією росії в березні 2022 року під час окупації с.Садок Бериславського району Херсонської області невстановленими військовими підрозділами збройних сил та інших військових формувань російської федерації було пошкоджено вказаний будинок. При поданні заяви про пошкодження майна до Борозенської сільської військової адміністрації позивачу було повідомлено про те, що вона не зможе отримати компенсацію за пошкоджене майно, тому, що у неї відсутні документи, що підтверджують право власності на вказаний будинок. Відповідно до довідки КП «ХБТІ» ХОР № 510/5 від 08.11.2023 року - інформацію щодо об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] неможливо надати так як інвентарна справа та право власності відсутня. Відповідності до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права, одним із способів захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права. Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 01 липня 2004 року), права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. За частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року, і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56; Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5 і зареєстрованим у Міністерства юстиції України від 18 лютого 2002 року за №157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте, виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року. Таким чином, за змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. В листі від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ звертає увагу судів на наступне: За змістом пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як роз`яснено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних прав про спадкування», якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає статя 392 ЦК України, відповідно якої позов про визнання права власності може бути пред`явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Таким чином, системний аналіз наведених положень закону та наданих судами вищих інстанцій роз`яснень дозволяє дійти висновку, що право особи, яка володіє нерухомим майном, втім не може підтвердити своє право власності на нього перед третіми особами, може бути захищене шляхом визнання на нею такого права в судовому порядку. Аналізуючи фактичні обставини справи, а також положення діючого на момент набуття позивачем права на спірний будинок, суд дійшов висновку про належність на праві власності позивачу вказаного житлового будинку, оскільки його було набуто у встановленому законом порядку та не вбачається підстав для припинення такого права на момент розгляду справи. Підставою звернення позивача до суду є неможливість доведення перед компетентним органом, в даному випадку Борозенською сільською військовою адміністрацією Бериславського району Херсонської області, свого права власності на вказаний будинок з метою отримання грошової компенсації за його часткове пошкодження внаслідок військової агресії росії в березні 2022 року. Зважаючи на такі обставини, а також позицію представника Борозенської сільської військової адміністрації Бериславського району Херсонської області, який при вирішенні спору поклався на розсуд суду, слід констатувати не визнання вказаною адміністрацією права власності позивача на вказаний будинок. Такі висновки суду також ґрунтуються на положеннях статті 2 Закону України «Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, та Державний реєстр майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України», відповідно до якої отримувачами компенсації за пошкоджені/знищені об`єкти нерухомого майна є власники пошкоджених/знищених об`єктів нерухомого майна. Порядком надання компенсації для відновлення окремих категорій об`єктів нерухомого майна, пошкоджених внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації, з використанням електронної публічної послуги "є Відновлення", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 квітня 2023 р. № 381, передбачено, що для отримання компенсації необхідно переконатися, що пошкоджений об`єкт внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно або у разі відсутності такого запису провести його реєстрацію. Таким чином, зважаючи на те, що суд встановив належність спірного нерухомого майна на праві власності позивачці, але таке її право не визнається відповідачем, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання права власності за позивачкою в судовому порядку, а отже позов підлягає задоволенню. Обраний позивачем спосіб захисту невизнаного права відповідає вимогам закону та змісту правовідносин. Ухвалюючи рішення, суд врахував, що при такому вирішенні спору буде досягнуто справедливий баланс інтересів як позивача, який на законних підставах володіє належним йому нерухомими майном, проте не може це право підвередити перед третіми особами, а отже реалізувати свої пов`язані із цим похідні права, так і відповідача, який не визнаючи права позивача на вказане майно діяв відповідно до чинного законодавства. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої та частини третьої статті 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору суд покладає на позивача, враховуючи при цьому, що право останнього не було невизнане неправомірними діями або бездіяльністю відповідача, вирішення вимоги позову не віднесено до його компетенції, відповідачем позовні вимоги не заперечувалися з приводу підстав та предмету позову. З урахуванням викладеного та

Outcome: approved