Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-14 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Аланд» (далі - відповідач, ТОВ «Аланд»), в якому просить: стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти, набуті без достатньої правової підстави в розмірі 29 171,71 грн; стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору; стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу (правову) допомогу в розмірі 3 000,00 грн. В обґрунтування позову позивач зазначає, що постановою Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименко О.О. від 21.01.2020 року відкрито виконавче провадження № [NUMBER], на підставі виконавчого напису від 26.12.2019 року № 6097, вчиненого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком В.С. на суму 29 171,71 грн. Постановою Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименко О.О. від 27.01.2020 року звернуто стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника (позивача). Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01.04.2021 року у справі № 761/15564/20, виконавчий напис вчинений 26.12.2019 року № 6097, приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком В.С., визнано таким, що не підлягає виконанню. Рішення набрало законної сили 01.05.2021 року. Враховуючи наведене, позивач також вважає, що на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти в розмірі 29 171,71 грн., набуті відповідачем безпідставно внаслідок виконання оскаржуваного виконавчого напису. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.03.2023 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у цивільній справі за позовом [PERSON] до ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» про стягнення грошових коштів та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 06.06.2023 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.06.2023 року відкладено розгляд справи на 13.09.2023 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.09.2023 року відкладено розгляд справи на 15.01.2024 року. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися; про день, час, місце розгляду справи повідомлені належним чином; представник позивача подав до суду заяву, у якій просив розгляд справи здійснювати без його участі; позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, проти ухвалення судом заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав, повідомлявся судом про розгляд справи у встановленому законом порядку. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Статтею 280 ЦПК України, встановлено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на вказане, суд визнав за можливе проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача та ухвалити у справі заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що 26.12.2019 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком В.С. було вчинено виконавчий напис № 6097 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» заборгованості у розмірі 29 171,71 грн. 21.01.2020 року на підставі виконавчого напису № 6097 від 26.12.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Клименко О.О. відкрито виконавче провадження № [NUMBER] щодо стягнення із [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» заборгованості у розмірі 29 171,71 грн. Постановою від 09.02.2021 року приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименко О.О. з примусового виконання виконавчого напису від 26.12.2019 року № 6097 закінчено, у зв`язку із повним його виконанням. Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва Клименко О.О. від 01.04.2021 року у справі № 761/15564/20, виконавчий напис вчинений 26.12.2019 року № 6097, приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком В.С., визнано таким, що не підлягає виконанню. Рішення набрало законної сили 01.05.2021 року. 03.11.2022 року ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» поштовим відправленням із штрихкодовим індетифікатором № 0407600941723 на запит адвоката повідомило, що питання повернення грошових коштів за виконавчим провадженням № [NUMBER] буде розглянуто після припинення військового стану Україні. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним. Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18). Отже, положення глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі №910/1531/18. Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі №6-100цс15. Оскільки заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва Клименко О.О. від 01.04.2021 року у справі № 761/15564/20, виконавчий напис вчинений 26.12.2019 року № 6097, приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком В.С., визнано таким, що не підлягає виконанню та рішення набрало законної сили 01.05.2021 року, тому суд приходить до висновку, що отримані ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» на підставі вказаного виконавчого напису кошти в сумі 29 171,71 грн, підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України, адже підстава, на якій вони були отримані, відпала. Також суд вважає за необхідне зазначити, що питання наявності та/або відсутності заборгованості позивача перед ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» за кредитним договором може бути предметом окремого судового розгляду. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18, предметом позову в якій є вимога про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Звертаючись до суду з позовом позивач сплатив судовий збір в сумі 1 073,60 грн, що підтверджується копією квитанції від 23.02.2023 року № 32528798800006378556. З огляду на те, що суд задовольняє позовні вимоги у повному обсязі, понесені позивачем у справі витрати підлягають стягненню з відповідача у розмірі 1 073,60 грн. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу слід зазначити наступне. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правовою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. В силу вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частинами 5, 6 зазначеної статті передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Судом встановлено, що 03.02.2020 року між [PERSON] та адвокатським бюро «Володимира Конкіна» укладено договір про надання правової допомоги. Відповідно до акта приймання-передачі наданих послуг № 6 до договору про надання правової допомоги, загальна сума за надані послуги становить 3 000, 00 грн. Згідно з меморіальним ордером №@2PL942464 від 23.02.2023 року позивачем сплачено вказану суму адвокату. Відповідно витрати на правничу допомогу підлягають стягненню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved