Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням по [ADDRESS] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що позивач з 21.02.2002 року був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить запис у паспорті. Згідно рішенням виконавчого комітету Першотравенської міської ради Дніпропетровської області №342 від 20.06.2007 року [PERSON] визнаний основним наймачем житлового приміщення у будинку [ADDRESS] , склад сім`ї: одна особа. На підставі вказаного рішення [PERSON] видано 26.07.2007 року ордер, в якому зазначено, що він є основним квартиронаймачем кв. [ADDRESS] . Всі особові рахунки на сплату комунальних послуг по [ADDRESS] відкриті на основного квартиронаймача - [PERSON] , що зазначено у витягу з особового рахунку. [PERSON] з 2002 року постійно проживав у квартирі [ADDRESS] . Разом з ним у вказані квартирі без реєстрації проживала дружина [PERSON] (шлюб було укладено 30.01.1999 року) та донька [PERSON] , [INFO] . Згідно рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 12.01.2021 року, яке набрало законної сили 12.02.2021 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований 30.01.1999 року, розірвано. З урахуванням проходження військової служби за контрактом у військовій частини [NUMBER] , зона дії Донецька область та вибуттям в м. Торецьк Донецької області, [PERSON] змінив місце реєстрації та був знятий 29.03.2021 року з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу з [PERSON] , [PERSON] зареєстрував доньку [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . 3 26.04.2021 року [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] . На виконання судового рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.04.2023 року у справі №160/2317/23 набрало законної сили 23.05.2023 року виконавчий комітет Першотравенської міської ради зареєстрував [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з одночасним зняттям із задекларованого зареєстрованого місця проживання: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади за №2023/004365190 від 29.06.2023 року. За час відсутності [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з 2021 року та проживання в квартирі колишньої дружини [PERSON] разом з донькою [PERSON] оплата за комунальні послуги не здійснювалась, внаслідок чого утворилась заборгованість, постачання електроенергії до вказаної квартири було припинено. Як слідує з Акту ПП «Комунальщик-2» від 21.10.2022 року [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з 02.03.2022 року за адресою: [ADDRESS] не проживають. [PERSON] є єдиним, хто проживає у вказаній квартирі та несе весь тягар по утриманню в належному стані квартири та оплаті комунальних послуг. Особисті речі відповідача [PERSON] у житловому приміщенні квартири [ADDRESS] відсутні. Перебування відповідача на реєстраційному обліку в квартирі завдає збитків [PERSON] , оскільки нарахування платежів за певні комунальні послуги здійснюється з розрахунку кількості зареєстрованих осіб. Отже, позивач має право вимагати визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки він відсутній понад один рік. 02.03.2022 року відповідач звільнила квартиру та більше там не проживає. Особистих речей відповідача у квартирі не має, витрат по утриманню квартири вона не несе, хоча лишається зареєстрованим у ній. Відповідач залишила квартиру 02.03.2022 року й з того часу не поверталась, тому позивач вважає її такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . На підставі цього позивач змушений звернутися до суду з даною позовною заявою. В судове засідання позивач не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, не заперечує щодо винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, відзив не надав, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Згідно ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Так судом встановлено, що згідно рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.04.2023 року у справі №160/2317/23 [PERSON] є основним квартиронаймачем кв. [ADDRESS] (рішенням виконавчого комітету Першотравенської міської ради Дніпропетровської області №342 від 20.06.2007 року, ордер видано 26.07.2007 року). Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщені осіб №4828 від 12.07.2023 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , а також [PERSON] , [INFO] . З акту №557 від 21 жовтня 2022 року складеного ПП «Комунальщик-2» вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] , [INFO] , однак фактично не проживає з 02.03.2022 року. Так судом встановлено, що на даний час у квартирі, основним квартиронаймачем якої є позивач, зареєстрований відповідач, який фактично там не проживає понад рік з 02.03.2022 року. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У відповідності до статті 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку. Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Відповідно до ст. 71 Житлового Кодексу України, жиле приміщення зберігається за відсутньою особою протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 Житлового Кодексу України визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Постановою Верховного Суду по справі № 200/17337/17 від 20.09.2021 року визначено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК Української РСР). Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття її з реєстрації за цим приміщенням відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню. Розподіл судових витрат слід здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved