Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Івано-Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області, в якому просить визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,1203 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На обґрунтування позову зазначає, що рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 23 березня 2021 року у справі № 944/4640/20 за нею було визнано право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . З метою впорядкування документів, а саме визначення правового статусу земельної ділянки за вказаною адресою, на якій знаходиться житловий будинок, що належить їй на праві власності в порядку спадкування за заповітом, вона звернулась до державного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищевказану земельну ділянку. Однак в зв`язку з відсутністю заповіту на дану земельну ділянку, Державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області 31 травня 2023 року було винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Право власності [PERSON] на земельну вказану ділянку підтверджується Державним актом на право власності на землю від 22 листопада 1996 року, виданим на підставі рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської селищної ради народних депутатів Яворівського району Львівської від 22 серпня 1996 року № 159, згідно з яким [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1203 га, яка передана для обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Таким чином, вказана земельна ділянка не могла бути вказана у заповіті, датованому 10 липня 1992 року, на підставі якого за нею визнано право власності на будинок, що на ній знаходиться, оскільки Державний акт на право власності на землю був виданий пізніше. Просить визнати за нею право власності на дану земельну ділянку в судовому порядку, оскільки в нотаріальній конторі вона не має можливості оформити свої спадкові права. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 30 червня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 11 вересня 2023 року відповідач Івано-Франківська селищна рада Яворівського району Львівської області подала відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в позові [PERSON] . На обґрунтування заперечень проти позову зазначає, що [PERSON] в позовній заяві викладено зміст ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України, яка не відповідає редакції даної статті, яка оприлюднена на офіційному сайті Верхової Ради України. Зокрема, в ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України зазначено, що у разі набуття права власності на об`єкти нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. Водночас, позивач вказала про приватну власність, обійшовши текст, де зазначено, що ст. 120 Земельного кодексу України не застосовується до земель державної і комунальної власності. З метою оформлення права власності на земельну ділянку позивачці необхідно звернутися в земельну організацію, присвоїти земельній ділянці кадастровий номер і відповідну проектну документацію затвердити на сесії Івано-Франківської селищної ради. Без оформлення земельної ділянки і присвоєння їй кадастрового номеру, позивачка не зможе зареєструвати за собою право власності на дану земельну ділянку. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 30 жовтня 2023 року до участі в розгляді справи в якості відповідача залучено [PERSON] . В судове засідання позивач [PERSON] не прибула, однак її представник [PERSON] подав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності його довірительки, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. В судове засідання представник відповідача Івано-Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області не прибув, про розгляд справи повідомлений належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибула однак подала заяву про розгляд справи у її відсутності, проти позовних вимог [PERSON] не заперечує. Зважаючи на викладене вище, суд вважає за можливе розглянути заяву за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося у зв`язку з неявкою всіх учасників справи. Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 08 січня 2024 року, є дата складення повного судового рішення 15 січня 2024 року. Оцінивши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, зважаючи на таке. Суд встановив, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 07 березня 2005 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції. [PERSON] заповів [PERSON] належний йому житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією заповіту від 10 липня 1992 року, зареєстрованого за № 2973. Згідно із повідомленням про внесення змін в запис акта про народження у зв`язку з реєстрацією встановлення батьківства від 11 червня 1998 року № 5, встановлено, що [PERSON] встановив батьківство щодо [PERSON] , прізвище дитини [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Виконавчим комітетом Івано-Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області, [PERSON] після реєстрації шлюбу змінила прізвище на [PERSON] . Крім того, судом з наданої Львівським державним нотаріальним архівом спадкової справи № 691/2005 до майна померлого [PERSON] встановлено, що спадкоємцем за законом першої черги до майна [PERSON] є діти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Зокрема, [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з грошових вкладів. Водночас рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 23 березня 2021 року за [PERSON] було визнано право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ № 4668 від 22 листопада 1996 року, [PERSON] на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 0,1203 га, розташована на території Івано-Франківської селищної ради, для обслуговування житлового будинку і господарських будівель. [PERSON] звернулася до державного нотаріуса Четвертої Львівської нотаріальної контори Львівської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, яка належала [PERSON] , однак постановою нотаріуса їй було відмовлено у видачі такого свідоцтва у зв`язку з відсутністю заповіту на дану земельну ділянку. Відповідно до ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, серед іншого, визнання права. Крім того, відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. При цьому,\~під ефективним\~засобом (способом)\~слід розуміти\~такий,\~що призводить\~до потрібних\~результатів,\~наслідків,\~дає найбільший\~ефект.\~Відтак,\~ефективний спосіб\~захисту повинен\~забезпечити поновлення\~порушеного права,\~бути адекватним\~наявним обставинам. Частиною 1 ст. 377 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на час набуття [PERSON] права власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] ) передбачено, що до особи,\~яка набула\~право власності\~на об`єкт\~нерухомого майна\~(житловий\~будинок (крім\~багатоквартирного),\~іншу будівлю\~або споруду),\~об`єкт незавершеного\~будівництва,\~право власності\~на який\~зареєстровано у\~визначеному законом\~порядку,\~або частку\~у праві\~спільної власності\~на такий\~об`єкт,\~одночасно переходить\~право власності\~(частка\~у праві\~спільної власності)\~або право\~користування земельною\~ділянкою,\~на якій\~розміщений такий\~об`єкт,\~без зміни\~її цільового\~призначення в\~обсязі та\~на умовах,\~встановлених для\~відчужувача (попереднього\~власника)\~такого об`єкта,\~у порядку\~та на\~умовах,\~визначених Земельним\~кодексом України. Згідно з\~ч.\~1\~ст.\~120\~Земельного кодексу\~України (в\~редакції,\~чинній на\~час набуття\~ [PERSON] \~права власності\~на житловий\~будинок,\~розташований за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~в порядку\~спадкування за\~заповітом після\~смерті [PERSON] )\~у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. Отже, вказані норми законодавства фактично встановлюють єдність юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будівель і споруд. Власник, визначаючи юридичну долю збудовних будівель та споруд, одночасно визначає і долю земельної ділянки, на якій вони розташовані. Статтею 381 Цивільного кодексу України визначено, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір присадибної ділянки (для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд), на отримання якої в селищах із земель державної або комунальної власності мають право громадяни України, складає не більше 0,15 гектара (п. «г» ч.1 ст. 121 Земельного кодексу України). Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 1225 Цивільного кодексу України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив судам, що положення статті 1225 Цивільного кодексу України про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності. Виходячи зі змісту вищевказаних норм, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка, з урахуванням нормативів, була виділена спадкодавцю для будівництва та обслуговування житлового будинку, інших будівель та споруд. Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Аналогічні висновки щодо застосування норм права висловлені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 березня 2020 року у справі № 675/2372/16-ц. Встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, врахувавши цільове призначення спірної земельної ділянки, яка належала спадкодавцю на праві власності, а також волю спадкодавця, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] , на земельну ділянку площею 0,1203 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка призначена саме для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, власником яких є позивач. Щодо доводів відповідача Івано-Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області про намагання позивачки обійти норму ст. 120 Земельного кодексу України, де зазначено, що вона не застосовується до земель державної і комунальної власності та що з метою оформлення права власності на земельну ділянку позивачці необхідно звернутися в земельну організацію, присвоїти земельній ділянці кадастровий номер і відповідну проектну документацію затвердити на сесії ради, а без оформлення земельної ділянки і присвоєння їй кадастрового номеру, позивачка не зможе зареєструвати за собою право власності на дану земельну ділянку, суд зазначає таке. Справді, ч.\~1\~ст.\~120\~Земельного кодексу\~України передбачено\~обмеження щодо\~переходу права\~власності на\~земельну ділянку\~у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, розміщений на ній, якщо такий об`єкт розміщений на землях державної чи комунальної власності. Однак, як зазначено вище, відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ № 4668 від 22 листопада 1996 року, земельна ділянка площею 0,1203 га, розташована на території Івано-Франківської селищної ради, призначена для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, належала [PERSON] на праві приватної власності. Отже, дана земельна ділянка перебуває у приватній, а не в комунальній власності. Постановою Верховної Ради Української РСР від 13 березня 1992 року № 2201-XII «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» було затверджено форми державних актів: на право колективної власності на землю; на право приватної власності на землю. Постановою Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2002 року № 449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» було затверджено форму державного акта на право власності на земельну ділянку. Державний акт вказаної форми міг видаватися як фізичним та юридичним особам, тобто було встановлено єдину для всіх суб`єктів права власності на землю форму державного акта на право власності на земельні ділянки незалежно від їх цільового призначення. Видавалися державні акти вказаного зразка державними органами земельних ресурсів при місцевих державних адміністраціях або органах місцевого самоврядування, підписувались головою місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування, а також начальником державного органу земельних ресурсів. В той же час слід враховувати, що після набуття чинності вказаною постановою Кабінету Міністрів України могли видаватися державні акти зразка 1992 року, оскільки, за інформацією Держкомзему, бланки нового зразка не були роздруковані. Постановою Верховної Ради України від 22 травня 2003 року № 882-IV «Про стан дотримання законодавства України щодо видачі державних актів на право власності на землю, сертифікатів на земельну частку (пай) та їх обігу; про дотримання законодавства України щодо виділення в натурі (на місцевості), використання та обігу земельних ділянок сільськогосподарського призначення» було передбачено забезпечення видачі громадянам та юридичним особам, які отримують земельні ділянки у власність, державних актів на право власності на земельну ділянку, форму яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2002 року № 449. На виконання\~вказаної постанови Верховної Ради України від 22 травня 2003 року № 882-IV Держкомземом України видав наказ від 28 травня 2003 року № 140 «Про використання бланків державних актів», яким було передбачено припинення використання бланків старого зразка до 01 липня 2003 року. Тобто фактично до 01 липня 2003 року могли видаватися державні акти на право власності на землю відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 24 березня 1999 № 440. Також суд враховує, що постановою Кабінету міністрів України від 02 квітня 2002 року № 449 (із відповідними змінами) було встановлено, що раніше видані (до набрання чинності цією постановою) державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. Крім того, п. 10 ст. 28-1 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набуття чинності цим Законом, є дійсними. Також згідно з п. 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом. Отже, державні акти на право приватної власності на землю, видані у період дії постанови Верховної Ради Української РСР від 13 березня 1992 року № 2201-XII «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею», а саме з 23 червня 1992 року до 08 січня 2004 року), є чинними правовстановлюючими документами, що підтверджують права власності на земельні ділянки. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно з ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання позовної заяви [PERSON] сплатила судовий збір в розмірі 1073,60 гривень, що підтверджується квитанцією від 26 червня 2023 року. Судовий збір сплачено в розмірі, встановленому ст. 4 Закону України «Про судовий збір». Оскільки суд ухвалив рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, з відповідачів слід стягнути на користь позивача судові витрати із сплати судового збору в розмірі по 536, 80 гривень.

Outcome: approved