Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до Новоодеського районного суду Миколаївської області із позовом до [PERSON] , Новоодеської міської ради Миколаївського району Миколаївської області про визнання договору дійсним та поділ спільного майна подружжя. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 1998 року по 2012 рік позивачка та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. 07.11.2001 року, під час перебування у шлюбі, позивачка та відповідач [PERSON] придбали у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] , про що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу на Універсальній товарній біржі "Ріко-Альянс" за № 2-301 від 07.11.2001 року. Тому, посилаючись на те, що спірний будинок було придбано у шлюбі, який на даний час розірвано, але договір купівлі-продажу не було нотаріально посвідчено, позивачка просила суд визнати такий договір купівлі-продажу дійсним та визнати за нею право власності на 1/2 частку спірного будинку, як спільного майна подружжя. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали з підстав в ньому викладених, просили про його задоволення. В подальшому від представника позиваса надій письмова заява, в якій він просив подальший розгляд справи проводити за відсутності позивача та її представника. Відповідач [PERSON] та його представник у судовому засіданні проти заоволення позову заперечили та суду пояснили, що будинок був придбаний відповідачем за його власні кошти, які він отримував, коли працював за кордоном, а тому вважають, що будинок є власністю відповідача., та позов задоволенню не підлягає. В подльшому від представника відповідача адвоката Біленського А.Г. надійшла заява про подальший розгляд справи за їх відсутності. Крім того представником відповідача до суду було подано відзив на позовну заяву, в якому він позовних вимог [PERSON] не визнав, посилаючись на усну домовленість між сторонами, що після розірвання шлюбу спірний будинок залишиться за [PERSON] , оскільки [PERSON] має іще два будинки в с. Троїцьке, крім того відповідачем було сплачено відповідачці 4000,00 доларів США, в якості компенсації за спірний будинок, а тому просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. Представник відповідача Новоодеської міської ради Миколаївського району Миколаївської області у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, правом надання відзиву не скористався. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши доводи позову і матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Щодо визнання договору купівлі продажу дійсним. 07.11.2001 року на Універсальній товарній біржі «Ріко-Альянс» між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу № 2-301 цілого житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] . Відчужуваний цілий житловий будинок належав [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Новоодеським відділом Універсальної товарної біржі «Ріко-Альянс» м. Миколаєва за № 2-15 від 11.01.2001 року. Вищевказаний договір, відповідачем [PERSON] , 27.11.2001 року було зареєстровано в Вознесенському міжміському бюро технічної інвентаризації за № 224, що підтверджується відповідним реєстраційним написом на даному договорі. Як встановлено з вказаного вище договору купівлі продажу, його укладено відповідно до статті 15 Закону України "Про товарну біржу", діючого на момент реєстрації договору. Укладений між [PERSON] та [PERSON] договір ніким не оспорений. Будь-яких обмежень або заборон на відчуження спірного будинку під час судового розгляду справи не встановлено. Відповідно до інформації Новоодеського РВ ДРАЦС ПМУ МЮ (м. Одеса) від 26.03.2021 року [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до інформації Новоодеської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 06.05.2021 року, спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, суд може визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від нотаріального посвідчення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього. Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вказаний договір купівлі-продажу укладено 07.11.2001 року, тобто під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року. Згідно ст. 224 ЦК УРСР 1963 року, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього визначену грошову суму. Відповідно до ст. 225 ЦК УРСР 1963 року, право продажу майна належить власнику. Відповідно п.п 48, 49 Наказу Міністерства Юстиції України від N 18/5 від 14.06.94 «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, встановлювалися вимоги щодо обов`язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу жилого будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин, а також наслідки щодо недотримання такої вимоги, яка тягне недійсність такого договору, передбаченого ст. 47 цього Кодексу. У відповідності до ст. ст. 224, 228, ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, який діяв на час укладення договору, та п.4 постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 р. Про судову практику в справах про визнання угод недійсними (з внесеними змінами), якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, прокурора вправі визнати угоду дійсною. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Суд визнає факт того, що укладений 07.11.2001 року договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] на Універсальній торговій біржі "Ріко-Альянс" відбувся. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання договору купівлі-продажу дісним, що є наслідком його задоволення. Щодо поділу майна подружжя та визнання права власності. 19.01.2012 року рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області по справі №2-2571/11 було розірвано шлюб, укладений 12.10.1998 року між [PERSON] та [PERSON] . Під час перебування у шлюбі, 07.11.2001 року на Універсальній товарній біржі «Ріко-Альянс» між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу № 2-301 цілого житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] . Відповідно до довідки Районного комунального підприємства «Новоодеське районне бюро технічної інвентаризації», нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване за [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу № 2-301 від 07.11.2001 року, посвідченого Універсальною товарною біржою «Ріко-Альянс». Відповідно до звіту про оцінку майна, ринкова вартість об`єкту оцінки житлового будинку, загальною площею 47,3 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , складає 26712,00 грн. Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Статтею 372 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», а саме в п.п. 22-24 зазначає, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК (2947-14) та ст. 372 ЦК (435-15). Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Постановою Верховного Суду України від 07.12.2016 року по справі № 6-1568цс16 було роз`яснено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Судом під час розгляду справи не встановлено, що будинок був придбаний за особисті кошти відповідача. Крім того, посилання відповідача на домовленність з позивачем щодо права власності на будинок та передачу позивачу 4000 доларів США за частку у будинку не підтверджено жодними доказами. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, того, що спірне нерухоме майно придбане відповідачем, під час шлюбу з позивачкою, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині поділу спільного майна подружжя та визнання права власності, що є наслідком його задоволення Відповідно до вимог ч.ч. 1 і 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача.

Outcome: approved