Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Держави РФ в особі посольства РФ в Україні про стягнення моральної шкоди у розмірі 1184700 грн. Свої вимоги мотивувала тим, що у зв`язку з військовими діями РФ вона була вимушена покинути своє постійне житло, рідний дім у м. Сіверськ Бахмутського району Донецької області та переїхати до м. Вінниці, де наразі тимчасово проживає. Повернутися до рідного житла наразі є неможливим з огляду на окупацію та військові дії РФ, вона фактично втратила своє житло. Крім того, облаштування у м. Вінниці для неї є складним, оскільки вона втратила роботу, яку мала в м. Сіверськ, а працевлаштування за новим місцем роботи є неможливим. Придбати нове житло у неї немає можливості, тому вона змушена орендувати його. Від початку військового нападу РФ вона постійно перебуває у пригніченому стані, у неї та її родини знизився життєвий тонус і погіршилося загальне самопочуття, що негативно позначилося на стосунках з оточуючими та призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків. Вона вимушена постійно бути в емоційному переживанні та тривозі за свою сім`ю, а також позбавлена повноцінного відпочинку, оскільки постійно думає про жахіття війни, відчуває безпорадність через небезпеку, створену збройною агресією РФ та розчаруванням внаслідок тривалого порушення прав. Вона також особливо схвильована через суттєву частку серед загиблих і поранених, таких, що були зґвалтовані і зазнали насильства дітей і підлітків, що вкрай негативно впливає на її психічний та емоційний стан, а також створює переживання за свою безпеку та безпеку своєї родини. Позивачка зазначає, що внаслідок збройної агресії РФ вона тяжко захворіла та їй встановлений діагноз «злоякісне новоутворення ендометрія», була прооперована та отримала 2 групу інвалідності з направленням на проведення хіміотерапії. Позивачка також зазначає, що безпосереднім суб`єктом, яким завдана їй моральна шкода, є іноземна країна РФ. Вказану шкоду вона оцінює в розмірі 1184700,00 грн, що на день подання позову згідно з офіційним курсом Національного банку України становить 30000,00 євро, яку і просить стягнути з відповідача (а.с.1-2). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11 вересня 2023 року вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрите загальне позовне провадження (а.с.17). Відповідач правом подання відзиву на позовну заяву не скористався. Ухвалою Вінницького\~міського суду\~Вінницького області\~від 25\~жовтня 2023\~року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с.29). У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Івасик О. В. позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених в позовні заяві та не заперечували щодо заочного розгляду справи. Виклик відповідача здійснювався через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, однак відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відзиву не надав, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа із занесенням ухвали до протоколу судового засідання) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки представник позивача та позивач не заперечували проти такого порядку розгляду справи. Вислухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши письмові докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом установлено,\~що позивач [PERSON] , [INFO] , є громадянкою України, яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , та є внутрішньо переміщеною особою (довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 28 липня 2022 року №526-5001932310) (а.с.5). Згідно з Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих РФ, затвердженим наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309 (із змінами), Сіверська міська територіальна громада є тимчасово окупованою РФ територією України. Як слідує з виписок з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого КНП «Подільський регіональний центр онкології Вінницької обласної Ради», консультацій онкогінеколога КНП «Подільський регіональний центр онкології Вінницької обласної Ради» від 16 лютого 2023 року, від 07 березня 2023 року та від 04 квітня 2023 року, огляду від 5 серпня 2023 року в [PERSON] було діагностовано «злоякісне новоутворення ендометрія» та проведено хірургічне лікування. Як слідує з довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією Міністерства охорони здоров`я України серії 12-ААІ№362955 від 29 серпня 2023 року [PERSON] встановлена ІІ група інвалідності та останній протипоказано помірне (значне) фізичне, динамічне і статичне навантаження, шкідливі умови праці (а.с.6). Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, вказує, що у зв`язку зі збройної агресією РФ вона вимушена покинути своє постійне житло, рідний дім у м. Сіверськ Бахмутського району Донецької області та переїхати до м. Вінниці, де наразі тимчасово проживає. Позивачці довелося пристосовуватися до нових життєвих умов, поза межами рідного дому перенести тяжке захворювання, постійно бути в переживанні. У зв`язку зі збройною агресією РФ проти України, вона була позбавлений звичного ритму життя, спілкування з близькими та друзями, а також можливості повернутися додому, налагодженого побуту, користування належним майном, чим їй завдано моральну шкоду, яку вона оцінює в він оцінює у розмірі 1184700 грн. Визначаючись щодо заявлених вимог, суд зважає, що згідно зі ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.2 ст.2 ЦК України, учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Частина перша статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Як передбачено частиною четвертою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. Отже Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави. Водночас міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці. Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду. Україна не є учасницею жодної із цих Конвенцій. Однак ці Конвенції відображають тенденцію розвитку міжнародного права щодо визнання того, що існують певні межі, в яких іноземна держава має право вимагати імунітет у цивільному процесі. У рішенні від 14 березня 2013 року у справі «Олєйніков проти Росії» ЄСПЛ вказав, що положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року застосовуються «відповідно до звичаєвого міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала її», і Суд повинен брати до уваги цей факт, вирішуючи питання про те, чи було дотримано право на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції (п.68,п. 31). У рішенні від 23 березня 2010 року у справі «Цудак проти Литви» (Cudakv.Lithuania) ЄСПЛ також визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті. Отже, можна дійти висновків про те,\~що держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю чи життю, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду, та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час знаходилась на території держави суду. Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції». Однак необхідною умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни, тож коли РФ заперечує суверенітет України та вчиняє щодо неї загарбницьку війну, жодних зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і РФ 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом. З 2014 року РФ здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року, як акт збройної агресії. Згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії РФ та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року №337-VІІІ, збройна агресія РФ проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії). Друга фаза збройної агресії РФ проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами РФ озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року). Третя фаза збройної агресії РФ розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил РФ. 24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії РФ проти України - повномасштабне вторгнення РФ на суверенну територію України та згідно Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану» із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан. У зв`язку з повномасштабним вторгненням РФ на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з РФ, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства РФ в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. Починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави, починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних відносин України з РФ. 02 березня 2022 року збройну агресію РФ проти України у резолюції ES-11/1 Агресія проти України визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від РФ негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей. 14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами РФ та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення РФ геноциду в Україні», схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України № 2188-IX). 27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії РФ проти України: роль і відповідь Ради Європи № 2433» визнала, що агресія РФ проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймаштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни. Тобто, починаючи з 2014 року загальновідомим є той факт, що РФ чинить збройну агресію проти України. Отже, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. РФ припинила бути членом Ради Європи у контексті процедури, розпочатої відповідно до статті 8 Статуту Ради Європи. Відповідна Резолюція Ради Європи CM/Res(2022)2 про припинення членства РФ у Раді Європи, прийнята Комітетом Міністрів 16 березня 2022 року. Комітет Міністрів Ради Європи констатував, що агресія РФ проти України є серйозним порушенням РФ своїх зобов`язань за статтею 3 Статуту Ради Європи. У пункті4 частини першої статті 2 Статуту ООН закріплений принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй. Відповідно до частини першої статті 1 Статуту ООН Організація Об`єднаних Націй переслідує ціль підтримувати міжнародний мир і безпеку і з цією ціллю вживати ефективні колективні заходи для попередження та усунення загрози світу й актів агресії чи інших порушень миру, і проводити мирними засобами, відповідно до принципів справедливості і міжнародного права, залагодження чи вирішення міжнародних спорів чи ситуацій, які можуть призвести до порушення миру. У міжнародному праві кодифіковані підстави для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну, так званий «деліктний виняток» (англ. «tort exсeption»). Умовами, необхідними для застосування «деліктного винятку», є: 1) принцип територіальності: місце дії/бездіяльності має бути на території держави суду; 2)присутність автора дії/бездіяльності на території держави суду в момент вчинення дії/бездіяльності (агента чи посадової особи іноземної держави); 3) дія/бездіяльність ймовірно може бути привласнена державі; 4)відповідальність за дії/бездіяльність передбачена положеннями законодавства держави суду; 5) завдання смерті, фізичної шкоди особі, збитків майну чи його втрата; 6) причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю і завданням смерті, фізичної шкоди особі або збитків майну чи його втратою. Відповідні висновки неодноразово висловлені Верховним Судом, зокрема в справі №308/9708/19. Верховний Суд в справі №308/9708/19, вказував, що визначаючи, чи поширюється на РФ судовий імунітет у справах, враховує таке: предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої фізичним особам, громадянам України, внаслідок смерті іншого громадянина України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави\~України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту). Додатково Верховний Суд врахував, що юрисдикція судів України поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.\~У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті124 Конституції України). Тобто Верховний Суд виходить з того, що у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й РФ, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом. Наразі предметом спору є даній справі є відшкодування моральної шкоди завданої позивачу внаслідок збройної агресії РФ на території України. У цій категорії спорів іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. При цьому суд керується тим, що дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну. РФ, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі громадянину України. Країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом. Отже, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок збройної агресії, зокрема громадянам України у повному обсязі покладається на державу, що здійснює окупацію (РФ), а держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди. Згідно з частинами 2, 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За приписами ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації, державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на РФ як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди РФ. Таким чином, РФ є суб`єктом, внаслідок збройної агресії проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме РФ є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. Суд також враховує, що РФ, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і РФ. Як слідує із матеріалів справи, позивачка до початку військової агресії з боку РФ, як повноправна громадянка своєї країни, мала налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Проте наведені обставини призвели до неможливості подальшого проживання в м. Сіверськ Донецької області, а тому внаслідок повномасштабних військових дій РФ проти України позивачка змушена була залишити місце свого мешкання, змінивши власний побут та спосіб життя. Суд погоджується із доводами позивачки про те, що у зв`язку з збройною агресією позивачка відчуває душевні страждання, що не дають їй можливості проживати повноцінним життям та життям, яким вона жила до збройної агресії РФ проти України, зазнає душевного болю та втратила спокій, має невизначеності щодо\~подальшого свого\~життя. Вона позбавлена можливістю користуватись належним їй нерухомим майном, як внутрішньо переміщена особа змушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а необхідність поновлення її прав змусила вживати додаткових заходів для їх захисту в суді, а тому суд дійшов висновку, що вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає задоволенню. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду, суд враховує характер допущеного правопорушення, глибину душевних страждань позивачки та їх негативних наслідків, позбавлення її можливості реалізації своїх прав та з урахуванням вимог справедливості, співмірності та розумності дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 184700,00 грн, що є достатнім та справедливим розміром компенсації за заподіяну позивачу шкоду. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Оскільки позивач відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, а позов задоволений, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню 1073,60 грн судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved