Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-14 00:00:00

11 жовтня 2023 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування будинку в [ADDRESS] , укладений 13.05.2009 року. В обґрунтування позову вказала, що позивач, будучи особою похилого віку та такою, що потребує сторонньої допомоги, подарувала дочці житловий будинок з розрахунком, що остання буде доглядати за позивачем, підтримувати. Після підписання договору будинок залишився в розпорядженні позивача, відповідач в ньому не проживає, в утриманні участі не приймає, проживає за межами України, не має змоги часто приїздити до позивача. Позивачем була хибно оцінена правова природа договору, це не надало їй права отримувати від відповідача матеріальну допомогу та піклування. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, вказані в позовній заяві. Представник відповідача, діючи в інтересах відповідача, позовні вимоги визнав в повному обсязі та не заперечував щодо їх задоволення, вказуючи, що відповідач проживає на території РФ та не має можливості здійснювати догляд за матір`ю. Третя особа в судове засідання не з`явилася. Заслухавши учасників справи, дослідивши додані до позову документи, суд прийшов до висновку. 13 травня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, відповідно до якого позивач передала безоплатно відповідачеві будинок по [ADDRESS] . Договір посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського районного нотаріального округу Чернігівської області Петрушиною Л.М., зареєстрований у реєстрі за №1543. (а.с.4-5) Земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок залишився у власності [PERSON] . [PERSON] на час розгляду справи є власником будинку по [ADDRESS] відповідно до договору дарування від 13.05.2009 року, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно )а.с.6). Згідно ст.12 ч.1 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору. Відповідно до ч.ч.2,3,4 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотне значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст.229 ЦК України). При цьому, згідно п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. У відповідності до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст.ст.203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної вигоди. Наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість іншого правочину, суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи. До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16. Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживання в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин, частина перша статті 229 та статті 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Відповідно до ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Як встановлено в судовому засіданні на момент вчинення правочину позивач була особою похилого віку, оскільки на час посвідчення такого договору їй було 72 роки, потребувала догляду, виходячи із віку та стану здоров`я, після укладання договору дарування позивачем не переданий будинок відповідачеві по справі, тобто вказане житло не вийшло з володіння позивача та остання продовжує ним користуватись, а відповідач постійно проживає на території РФ та не має можливості утримувати житловий будинок та здійснювати догляд за матір`ю, житловий будинок знаходиться на земельній ділянці, яка перебуває у власності відповідача. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про те, що позивач, укладаючи договір дарування квартири, неправильно сприймала фактичні обставини правочину, а саме вважала, що укладений договір встановлюють обов`язок відповідача здійснювати догляд за нею та допомогу, що вплинуло на її волевиявлення, що у відповідності до норм ст.717 ЦК України не є договором дарування, та враховуючи що позивач є особою похилого віку, за станом здоров`я потребує догляду та сторонньої допомоги; відсутність фактичної передачі майна відповідачу, після укладення договору дарування, за таких обставин позовні вимоги про визнання договору дарування недійсними є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved