Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-16 00:00:00

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування» звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про стягнення грошових коштів в порядку суброгації. В обґрунтування позовних вимог, представник позивача зазначив, що 10.02.2020 року між позивачем та [PERSON] було укладеного договір страхування наземного транспорту № 42/20-Тз/О. Так, 22.10.2020 року в м. Одесі, на вул. Клеверний міст сталось ДТП, винуватцем якого постановою Біляївського районного суду Одеської області визнано [PERSON] . У зв`язку із страховою подією страховик, на умовах договору здійснив страхувальнику виплату у розмірі: 177\~175, 15 гривень. Представник зазначає, що відповідно до положення ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування переходить право вимоги. На підставі викладеного представник позивача просить стягнути з відповідача 177\~175, 15 гривень суму майнової шкоди та судові витрати понесені з розглядом справи. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Сторонам надіслано копію ухвали суду та запропоновано відповідачу надати відзивна позовну заяву. На адресу суду 24.10.2023 року (вх. № 30780) надійшов відзив на позовну заяву. Згідно поданого відзиву відповідач зазначив, що позовні вимоги не визнає, вважає їх надуманими, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідач зазначив, що ДТП відбулось 22.10.2020 року, а оцінка вартості матеріального збитку завданого власнику колісного ТЗ відбулась 26.10.2020 року, тобто коли курс НБУ був іншим. Крім іншого, його не було повідомлено про час та місце огляду КТЗ, а тому він не був присутнім при складанні протоколу, також з ним не було узгоджено питання щодо місця проведення оцінки вартості матеріального збитку. Зазначив, що він не визнає заявлений розмір матеріальної шкоди заявлений страховою компанією, який у свою чергу заявлений за збігом 3 років після факту ДТП. Зазначив, що визначена сума страхового відшкодування є значно завищена, оскільки за даними пошуку в мережі інтернет, виявилось, що ціна на деталі завищена в декілька разів. Позивачем не надано доказів фактично проведеного ремонту та вартості зазначеного ремонту з наданням договорів та актів виконаних робіт. Наявність лише одного звіту визначення вартості матеріального збитку не є підставою для стягнення завищеної суми матеріального збитку. Зазначив, що експерт при проведення огляду не був попереджений про кримінальну відповідальність, та при проведенні оцінки вартості було порушено його право, оскільки відповідача не було запрошено на проведення огляду, звіт не є актом судових експертиз. З урахуванням викладено просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.56-59). До відзиву на позовну заяву надано роздруківки з мережі інтернет щодо суми низки запчастин. Чергове судове засідання у справі призначено на 17 січня 2024 року, сторони до суду не з`явились. На адресу суду 12.10.2023 року (вх. № 29532) надійшло клопотання представника позивача про розгляд справи без участі представника позивача, в якому представник вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.53,54). Відповідач до суду також не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином та своєчасно (а.с.77), 24.10.2023 року (вх. № 30779) надійшла заява відповідача щодо розгляду справи без його участі. З огляду на зазначене судом встановлено, що сторони про час та місце слухання справи повідомлені, представник позивача звернувся з заявою про слухання справи за його відсутності, відповідач висловив свою думку щодо заявлених вимог, а відтак суд дійшов висновку, що підстав для відкладення слухання справи передбачених ст. 223 ЦПК України не встановлено. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані сторонами доказів на підтвердження та спростування позовних вимог в їх сукупності, дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Судом встановлено, що постановою Біляївського районного суду Одеської області від 30 листопада 2020 у справі (справа № 496/4638/20) [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Даною постановою суду встановлено, що 22.10.2020 року о 17:30 годині на об`їзній дорозі за участю водія [PERSON] який керував автомобілем «Тайота» номерний знак [NUMBER] , та водія [PERSON] , який керував автомобілем «Фіат» номерний знак [NUMBER] сталась ДТП. Винуватцем ДТП визнано [PERSON] , який допустив порушення правил дорожнього руху внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем. Згідно ч 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Матеріалами справи встановлено, що Договором добровільного страхування наземного транспортного засобу № 42/20-Тз/О від 07.02.2020 року, автомобіль «Fiat Doblo» реєстраційний номер [NUMBER] , було застраховано в ПРАТ «СК Арсенал Страхування» (а.с.5-9). Заява про настання події, що має ознаки страхового випадку за договором добровільного страхування ТЗ зареєстрована 22.10.2020 року (а.с.14). Згідно свідоцтва про реєстрацію ТЗ автомобіль «Fiat Doblo» реєстраційний номер [NUMBER] зареєстровано за [PERSON] (а.с.16). Згідно розрахунку страхового відшкодування від 07.02.2020 року, який проведено на підставі звіту про визначення вартості матеріального збитку № 8038 від 03.11.2020 р. розмір страхового відшкодування визначено в розмірі: 177\~175, 15 гривень. Зазначена сума підтверджена страховим актом. Розрахунок страхового відшкодування проведено за розрахунковою формулою Со-Зн-Спз-Ф, де Со - ринкова вартість автомобілі, Зн сума знецінення, Спз вартість придатних залишків ТЗ, Ф - франшиза (а.с.12, 13). Відповідно до Звіту про визнання вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного ТЗ від 03.11.2020 року зазначено, що оцінка проведена станом на 26.10.2020 рік, вартість відновлювального ремонту визначена за порівняльним підходом становить 261\~878, 96 гривень (а.с.17-35). На підтвердження сплати страхового відшкодування, позивачем надано платіжне доручення № 61930048 від 16.11.2020 року, згідно якого страховиком було здійснено перерахування на ім`я [PERSON] страхове відшкодування у розмірі: 177\~175, 15 гривень (а.с.36). Судом встановлено, що автомобіль винуватця ДТП не був застрахованим полісом обов`язкового страхування, що відповідно підтверджується довідкою Централізованої бази даних МТСБУ (а.с.38). Вирішуючи дані позовні вимоги суд виходить з такого. Статтею 14 ЦК України визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст.979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про страхування», договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Відповідно ч.1 до ст. 988 Цивільного кодексу України, страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату, у строк встановлений договором. Згідно до ст.25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування або законодавством на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Відповідно до ст.8 Закону України «Про страхування» страхова компанія при настанні страхового випадку сплачує страхувальнику страхове відшкодування. Відповідно до вимог Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно частини другої ст.1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст.993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування», до страховика який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Відповідно до ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. За змістом статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. В межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Тобто, у зв`язку з виплатою позивачем страхового відшкодування, до цієї особи (як до страховика потерпілої особи) перейшло право вимоги до заподіювача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завдання шкоди відповідачем, в порядку суброгації. Подібні висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) та у Постанові Верховного суду від 03.12.2020 року у справі № 352/1384/18. Суд зазначає, що визначальним у правовідносинах щодо відшкодування шкоди, окрім доведення вини завдавача шкоди та її причинно-наслідкового зв`язку з пошкодженням майна, які в даному випадку встановлені рішенням суду, є саме дійсний обсяг завданих збитків, розмір яких входить до предмету доказування у справі на підставі зібраних доказів, які мають бути оцінені судом у кожному конкретному випадку. Отже, судом встановлено, що й фактично не заперечувалось відповідачем, що ДТП яке сталось 22.10.2020 року, сталось з вини відповідача, якого було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, встановлено, що страховик здійснив власнику автомобіля суму страхового відшкодування визначену на підставі розрахунку страхового відшкодування та умов договору страхування. Разом з цим, відповідач не погоджується та заперечує визначений розмір страхового відшкодування з підстав визначення вартості оцінки матеріального збитку на підставі звіту, а не висновку експерта та того, що останнього не було запрошено для проведення оцінки. Щодо звіту визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику КТЗ проведеного суб`єктом оціночної діяльності [PERSON] суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності. Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» суб`єктами оціночної діяльності є: суб`єкти господарювання - зареєстровані в установленому законодавством порядку фізичні особи суб`єкти підприємницької діяльності, а також юридичні особи незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які здійснюють господарську діяльність, у складі яких працює хоча б один оцінювач, та які отримали сертифікат суб`єкта оціночної діяльності відповідно до цього Закону. Оцінювачами можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які склали кваліфікаційний іспит та одержали кваліфікаційне свідоцтво оцінювача відповідно до вимог цього Закону (частина перша статті 6 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»). Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оціночна діяльність може здійснюватися, зокрема, у формі консультаційної діяльності, яка полягає в наданні консультацій з оцінки майна суб`єктам оціночної діяльності, замовникам оцінки та (або) іншим особам в усній або письмовій формі. Судом встановлено, що з метою визначення вартості матеріального збитку транспортного засобу страховик звернувся до суб`єкта оціночної діяльності [PERSON] який надав відповідний звіт, на підставі якого було визначено розмір страхового відшкодування. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 914/881/17 (провадження № 12-18гс18) викладено висновок про те, що чинним законодавством України передбачені підстави відповідальності суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання в разі неналежного виконання (зокрема, недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна) ним своїх обов`язків. Водночас звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності (частина перша статті 12 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в України". Системний аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що звіт про оцінку майна є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених законом і встановлених відповідним договором. Звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності. Отже, встановлена правова природа звіту про оцінку майна унеможливлює здійснення судового розгляду щодо застосування до нього наслідків, пов`язаних зі скасуванням юридичних актів чи визнанням недійсними правочинів. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). З огляду на викладене слід зазначити, що відповідач не погоджуючись з наданим звітом, та заперечуючи визначений розмір страхового відшкодування, власних належних та допустимих доказів на підтвердження завищення розміру страхового відшкодування не надав, не заявив клопотання про призначення експертизи тощо. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи. Належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування» обґрунтовано пред`явило позов до [PERSON] про відшкодування суми майнової шкоди. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» до [PERSON] є обґрунтованим, та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Судом не приймаються до уваги доводи відповідача щодо подання позову за збігом 3 років, виходячи з наступного. При суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі - з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування. Розмір страхового відшкодування визначається за правилами, встановленими у договорі страхування. Страховик не має права вимагати від завдавача шкоди суму, яку він виплатив страхувальнику у зв`язку з порушенням умов договору страхування. Проценти, неустойка виплачуються страховиком через несвоєчасне виконання ним власного зобов`язання перед страхувальником (стаття 992 ЦК) і не можуть бути стягнуті у порядку суброгації з особи, винної в завданні шкоди. Також у порядку суброгації страховик може стягнути із завдавача шкоди лише ту суму, яку він сам виплатив страхувальнику. Оскільки при суброгації відбувається заміна особи в зобов`язанні, тому з урахуванням положення статті 515 ЦК суброгація застосовується лише до майнового страхування. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Судом встановлено, що страховий випадок стався 20.10.2020 року, з позовом позивач звернувся 21.08.2023 року, тобто позов про стягнення грошових коштів в порядку суброгації подано в строки передбачені ст. 256 ЦК України. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача сплачені ним і документально підтвердженні судові витрати у загальному розмірі: 2\~684 гривні.

Outcome: approved