Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-17 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, яким просила стягнути на її користь з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України 1'000'000 (один мільйон) грн. 00 коп. у відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів прокуратури. Позов обґрунтований тим, що з 20.10.2009р. по 11.10.2016р. позивач знаходилася під слідством і судом за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст.358 КК України, у кримінальній справі №600912823, в подальшому - кримінальне провадження №12014220480001762 від 15.04.2014р. Постановою старшого слідчого СВ Дзержинського РВ ГУМС України в Харківській області Литвиненка В.Л. від 23.10.2009р. до позивачки був застосований \~ \~ \~ \~запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. В той же день у позивачки була відібрана підписка про невиїзд з покладанням обов`язків не виїжджати з місця постійного проживання без дозволу слідчого, прокурора та сулу, негайно з`являтися на виклик. 11.10.2016р. кримінальне провадження №12014220480001762 від 15.04.2014р. було закрите постановою прокурора Харківської місцевої прокуратури №1 у зв`язку з відсутністю складу кримінальних правопорушень. Але запобіжний захід, обраний позивачці, скасований не був. Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 19.10.2017р. у справі №615/448/17 був частково задоволений позов [PERSON] до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Харківській області, третя особа Харківська місцева прокуратура №1, - про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду. Вказаним судовим рішенням було стягнуто на користь позивачки 400'000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди. Також рішенням суду було встановлено загальний строк кримінального переслідування позивачки з 20.10.2009р. по 11.10.2016р. Коли у грудні 2017 року позивач намагалася виїхати за межі України на відпочинок, їй стало відомо, що за даними Управління інформаційно-аналітичної підтримки Головного управління Національної поліції у Харківській області запобіжний захід відносно позивачки у вигляді підписки про невиїзд продовжує діяти. Крім того, відомості про закриття кримінального провадження №12014220480001762 постановою прокурора від 11.10.2016р. до цього Управління не надходили. У зв`язку з цим позивачка була змушена звертатися до прокурора Харківської області, прокурора Харківської місцевої прокуратури №1 Петренка Р.М., Дзержинського районного суду м.Харкова та Генерального прокурора України з метою отримання належним чином засвідчено копії постанови про скасування підписки про невиїзд. Проте, копію цього документу вона так і не отримала. У листопаді 2018 року позивач отримала довідку з ТСЦ №6341 РСЦ МВС в Харківській області про те, що вона не притягується до кримінальної відповідальності, і про те, що запобіжний захід вже не діє. Але довідка не містила відомостей про дату, з якої була скасована підписка про невиїзд. Про дату винесення постанови про скасування запобіжного заходу позивачка дізналася випадково під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження №42014220000000377 від 25.07.2014р., в якому вона має статус потерпілої. Після цього позивачка знову звернулася до прокурора Петренка Р.М., щоб отримати копію відповідної постанови, але відповіді не отримала. Тому вона була змушена оскаржити бездіяльність прокурора до слідчого судді Дзержинського районного суду м.Харкова. Однак ухвала слідчого судді, якою прокурор був зобов`язаний у триденний строк з моменту отриманні її копії видати або надіслати позивачці копії постанови про скасування запобіжного заходу, виконана не була. Тому позивачка направила скаргу до прокурора Харківської області та отримала відповідь про те, що прокурор Петренко Р.М. направляв їй постанову. Після цього позивачка знову зверталася до прокурора Петренка Р.М., а також зі скаргами до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та до Генерального прокурора України. Але станом на день подання цього позову до суду вказаний процесуальний документ, яким було скасовано запобіжний захід відносно позивачки, так і не був нею отриманий. Незважаючи на те, що довідка з ТСЦ №6341 РЦС МВС в Харківській області містила відомості про те, що запобіжний захід відносно позивачки не діє, відсутність відповідного процесуального документа (постанови від 23.07.2018р.) не дозволяло позивачці порушити зобов`язання, покладені на неї підпискою про невиїзд від 23.10.2009р. Нормами кримінального процесуального закону на прокурора Петренка Р.М. було покладено обов`язок повідомити позивачку про прийняті процесуальні рішення, у тому числі, про скасування запобіжного заходу. Відсутність такого документу призвело до порушень прав позивачки на його отримання, що спричинило їй моральну шкоду. Внаслідок відсутності цього документу позивачка перебувала у стані юридичної невизначеності та постійно нервувала, оскільки не була впевнена, що цієї постановою зняті усі обмеження. Безвідповідальність та безкарність прокурора Петренка Р.М. викликає у позивачки обурення та недовіру до правоохоронних органів у цілому. Положеннями Закону України «Про прокуратуру» передбачено контроль обласної прокуратури за місцевими прокуратурами. Мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди не може бути нижчим за 128'000 грн. з урахуванням ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Проте, з урахуванням обставин порушення прав позивачки органами прокуратури вона вважає, що справедливою компенсацією за перенесені нею душевні страждання впродовж тривалого часу є сума у розмірі 1'000'000 грн., враховуючи засади верховенства права та вимоги розумності та справедливості. Представник співвідповідача (Харківської обласної прокуратури) К.Крупська подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки у 2017 році позивачка вже зверталася до суду у зв`язку з тим, що кримінальне провадження №12014220480001762 від 15.04.2014р., в якому вона притягалась до кримінальної відповідальності, було закрите. Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 19.10.2017р. у справі №615/448/17 вже було стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на користь позивачки 400'000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, позивачка вже отримала відшкодування моральної шкоди за час її перебування під слідством і судом у вказаному кримінальному провадженні. Незгода позивачки з наданими їй відповідями на її клопотання та звернення про видачу рішення, подані під час проведення досудового розслідування, регламентуються нормами КПК України та не мають відношення до відшкодування моральної шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Реалізація позивачкою свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в порядку вимог КПК України є механізмом реалізації її права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального провадження і не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди А сам факт задоволення скарг на бездіяльність органу досудового розслідування ухвалами слідчих суддів не свідчить про протиправність дій органів досудового слідства та завдання позивачці моральної шкоди такими діями. Позивачкою подано відповідь на відзив представника обласної прокуратури, в якій вона зазначає, що ті обставини, які входять до предмету цього цивільно-правового спору, не були предметом розгляду у цивільній справі №615/448/17. Крім того, відповідач не спростував обставини, на які позивачка послалася як на підставу позову. До предмету доказування у цій справі входить встановлення дати винесення постанови про скасування запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд відносно позивачки. Оскільки відповідачем не надано розписку про отримання позивачкою такої постанови, то відновлення права на свободу пересування відсутнє, що свідчить про порушення прав позивачки та протиправну поведінку прокурора по відношенню до неї. Представник Державної казначейської служби України В.Пузіков подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що держава бере участь у справі як відповідач через органи державної влади, діями якого завдано шкоду. Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях справ Казначейства не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки Казначейство не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивачки. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові. Казначейство є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ», який затверджений постановою КМУ від 03.08.2021р. №845. Відповідно до ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених п.п.1,3,4,5 ст.3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Стягнення з Казначейства матеріальної та моральної шкоди не допускається, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів. За правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який викладений у постанові від 20.09.2018р. у справі №656/23731/15-ц розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен день перебування під слідством і судом. Розмір такого відшкодування повинен визначатися з урахуванням вимог розумності і справедливості і не має бути більшим, ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок Держави. Питання відшкодування моральної шкоди позивачці було вирішено рішенням Валківського районного суду Харківської області від 19.10.2017р. у справі №615/448/17. Реалізація позивачкою права на оскарження дій прокуратури в порядку КПК не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. Позивачка подала відповідь на відзив Казначейства, в якій зазначила, що вона не пред`являє вимог про стягнення моральної шкоди з Казначейства. Тому посилання представника ДКСУ на правові позиції Верховного Суду щодо відсутності підстав для задоволення позову у випадку пред`явлення позову до неналежного відповідача є помилковими. Предмет цього цивільно-правового спору не є тотожнім з предметом у справі №615/448/17. Крім того, позивачка не оскаржує процесуальні дії прокурора, а шляхом подання позову захищає своє право, яке було порушене органами прокуратури. Представник третьої особи А.Омаров подав пояснення, в яких вказує на те, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки позивачка вже реалізувала право на відшкодування моральної шкоди за час її перебування під слідством і судом у зв`язку з тим, що кримінальне провадження №12014220480001762 від 15.04.2014р., в якому вона притягалась до кримінальної відповідальності, було закрите постановою прокурора від 03.04.2017р. на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України. Так, рішенням Валківського районного суду Харківської області від 19.10.2017р. у справі №615/448/17 було стягнуто за рахунок Державного бюджету України 400'000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Згідно зі ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Реалізація позивачкою свого процесуального права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в порядку вимог КПК України є механізмом реалізації її права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства та не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. Факт задоволення скарг позивачки ухвалами слідчих суддів не свідчить про протиправність дій органів досудового розслідування та спричинення позивачці моральної шкоди такими діями. Крім того, представником третьої особи подані додаткові пояснення, в яких, окрім тих доводів, що наведені у попередніх письмових поясненнях, він посилається на те, що на всі звернення позивачки до прокуратури їх було надано відповідь, у тому числі з постановою про скасування запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд. Крім того, позивачка з посиланням на довідку з ТСЦ №341 РСЦ МВС в Харківській області підтверджує, що запобіжний захід відносно неї не діє. Тому є суперечливими її твердження про те, що відсутність відповідної постанови не дозволяла їй порушити зобов`язання, покладені підпискою від 23.10.2009р. У судовому засіданні позивачка та представник співвідповідача (обласної прокуратури) і третьої особи К.Крупська підтримали, кожна свою, позицію у справі та доводи, якими вони їх обґрунтовували у позовній заяві, відзиві на позов та поясненнях відповідно. Представник співвідповідача (Державної казначейської служби України), належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, не з`явився в судове засідання з невідомих причин. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 19.10.2017р., яке, у справі №615/448/17 було частково задоволено позов [PERSON] до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Харківській області, третя особа Харківська місцева прокуратура №1, - про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду. Зазначене рішення суду набрало законної сили за результатами апеляційного та касаційного розгляду. Вказаним судовим рішенням було стягнуто з ДКСУ за рахунок коштів Державного бюджету на користь [PERSON] 400'000 (чотириста тисяч) грн. в якості відшкодування моральної шкоди. Під час розгляду справи №615/448/17 суд встановив, що позивачка перебувала під слідством та судом з 20 жовтня 2009 року по 11 жовтня 2016 року у зв`язку з досудовим розслідуванням та судовим розглядом кримінальної справи №60091283 (з 15.04.2014р. кримінальне провадження №12014220480001762). Так, 20.10.2009р. постановою слідчого було порушено кримінальну справу відносно [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.358 КК України. Постановою слідчого від 27.10.2009р. було порушено кримінальну справу відносно [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України. 23.10.2009р. слідчий обрав запобіжний захід [PERSON] у вигляді підписки про невиїзд. 28.10.2009р. [PERSON] була притягнута в якості обвинуваченої у кримінальній справі №60091283 за вчинення злочинів, передбачених ч.3 ст.358 та ч.4 ст.190 КК України. Після завершення досудового розслідування запобіжний захід відносно [PERSON] залишався незмінним під час розгляду кримінальної справи у суді першої інстанції та в апеляційному суді. Після скасування вироку Дзержинського районного суду м.Харкова від 17.11.2011р. ухвалою апеляційного суду Харківської області від 27.03.2012р. кримінальна справа була повернута на новий розгляді до того ж суду першої інстанції, який постановами від 30.07.2012р. та від 16.03.2013р. направляв кримінальну справу прокурору для організації додаткового розслідування. Але ці судові рішення були скасовані ухвалами апеляційного суду Харківської області від 02.10.2012р. та від 08.10.2013р. відповідно. Постановою суду першої інстанції від 28.02.2014. кримінальна справа була повернута прокурору для організації додаткового розслідування. Весь цей час запобіжний захід відносно [PERSON] залишався незмінним. 20.03.2014р. прокурор направив кримінальну справу до слідчого відділу Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області для проведення додаткового розслідування та внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань згідно з вимогами ст.214 Кримінального процесуального кодексу України. 15.04.2014р. слідчий відділ вніс до ЄРДР за №12014220480001762 відомості по кримінальній справі №60091283 з правовою кваліфікацією за ч.3 ст.358 КК України. Постановою прокурора Харківської місцевої прокуратури №1 Петренка Р.В. від 11.10.2016р. кримінальне провадження №12014220480001762 було закрите на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Постановою першого заступника прокурора Харківської області Степанова А.Б. від 16.06.2017р. було скасовано вищезазначену постанову прокурора Петренка Р.М. від 11.10.2016р. У касаційній скарзі на рішення суду першої інстанції від 19.10.2017р. та постанову апеляційного суду Харківської області від 07.02.2018р. у справі №615/448/17 керівник Харківської місцевої прокуратури К.Шевцова посилалася на те, що 28.10.2014р. є кінцевою датою перебування позивачки під слідством і судом, оскільки постановою заступника прокурора Дзержинського району м.Харкова Здоровко В.Ф. від 28.10.2014р. кримінальне провадження №12014220480001762 відносно [PERSON] було закрите на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України. 10.01.2019р. Верховний Суд розглянув цивільну справу №615/448/17 за касаційними скаргами учасників справи та за результатами розгляду залишив без змін рішенням суду першої інстанції від 19.10.2017р. та постанову апеляційного суду від 07.02.2018р. У своїй постанові Верховний Суд, зокрема, вказав на те, що постанова про закриття кримінального провадження від 28.10.2014р. була скасована і саме 11.10.2016р. винесено останню постанову про закриття відносно позивачки кримінального провадження\~з підстав, передбачених пунктом 2 частиною першою\~статті 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. 23.03.2018р. позивачка та [PERSON] звернулися до прокурора Харківської місцевої прокуратури №1 Петренка Р.В. з клопотанням про внесення до ЄРДР відомостей про закриття кримінального провадження та про скасування їм запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд. Матеріали справи не містять доказів про надання прокурором відповіді заявникам на це їх звернення. Ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 11.04.2018р. у справі №638/10365/16-к було частково задоволено скаргу [PERSON] та [PERSON] на бездіяльність прокурора та зобов`язано прокурора Харківської місцевої прокуратури №1 Петренка Р.В. розглянути у належний спосіб клопотання [PERSON] та [PERSON] від 23.03.2018р. шляхом ухвалення відповідної постанови. Листом прокуратури Харківської області від 23.07.2018р. №04/2/2-444-14 позивачку та [PERSON] було повідомлено про розгляд їхнього звернення від 14.06.2018р., яке надійшло з Генеральної прокуратури України. У цьому листі прокуратура повідомляла заявників, що вони на час надання відповіді не є стороною кримінального провадження №12014220480001762 від 15.04.2014р. за ч.4 ст.190, ч.2 ст. 358, ч.3ст.358 КК України, досудове розслідування у якому проводиться СВ Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області, а Харківською місцевою прокуратурою №1 повторно надіслано лист до УІАЗ ГУ НП в області про необхідність скасування відносно заявників підписки про невиїзд. Згідно з довідкою, яка була видана позивачці ТСЦ №6341 РСЦ МВС України в Харківській області, за даними обліків МВС громадянка України [PERSON] , [INFO] , на території України станом на 12.11.2018р. до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та у розшуку не перебуває. 12.04.2019р. керівник Харківської місцевої прокуратури №1 К.Шевцова направила лист №04-26-1762-14 до прокуратури Харківської області про надання інформації по кримінальному провадженню №12014220480001762. У цьому листі керівник місцевої прокуратури зазначила, зокрема, що постановою прокурора Харківської місцевої прокуратури №1 Петренка Р.М. від 23.07.2018р. було скасовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд відносно [PERSON] та [PERSON] , копію постанови направлено до УІАЗ ГУНП в Харківській області для вирішення питання про зняття з вказаних осіб з обліку бази даних МВС як таких, яким обрано запобіжний захід. 26.12.2019р. позивачка звернулася до прокурора Харківської місцевої прокуратури №1 Петренка Р.М. з клопотанням про надіслання на її адресу або вручення на руки постанови від 03.04.2017р. про закриття кримінального провадження №12014220480001762 та постанови від 23.07.2017р. про скасування їй запобіжного заходу. Докази на підтвердження того, що прокурор надав відповідь на це клопотання, в матеріалах справи відсутні. Ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 07.02.2020р. у справі №638/10365/16-к було частково задоволено скаргу позивачки на бездіяльність прокурора та зобов`язано прокурора Харківської місцевої прокуратури Петренка Р.М., в провадженні якого перебуває кримінальне провадження №12014220480001762 від 15.04.2014р., розглянути у належний передбачений КПК спосіб клопотання [PERSON] від 26.12.2019р. шляхом ухвалення відповідної постанови та видачі або надсилання на її адресу постанов про закриття кримінального провадження від 03.04.2017р. та про скасування запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд стосовно неї від 23.07.2018р. 03.06.2020р. позивачка подала скаргу на ім`я прокурора Харківської області, якою просила вжити заходів та зобов`язати прокурора Харківської місцевої прокуратури №1 Петренка Р.М. виконати вищевказану ухвалу слідчого судді від 07.02.2020р. та надіслати їй або видати на руки вищезазначені постанови від 03.04.2017р. та від 23.07.2018р. Листом від 30.06.2020р. №04/2/2-444-14 заступник прокурора області А.Кравченко надав позивачці відповідь, що 25.06.2020р. процесуальний керівник у кримінальному провадженні №12014220480001762 надіслав на адресу позивачки копію вищезазначених постанов. До цього листа додано копію супровідного листа від 25.06.2020р. №04-26-1762-14 за підписом прокурора Харківської місцевої прокуратури №1 Петренка Р.М. про направлення на адресу позивачки копії постанови від 03.04.2017р. про закриття кримінального провадження №12014220480001762 та копію постанови від 23.07.2018р. про скасування запобіжного заходу. В подальшому позивачка знову зверталася до прокурора Харківської місцевої прокуратури №1 Петренка Р.М. з заявою від 20.07.2020р. про надання їй копії вищевказаних процесуальних рішень, оскільки вона їх не отримала попри те, що прокуратура області повідомила її про надіслання їх на її адресу 25.06.2020р. Ця заява була отримана місцевою прокуратурою 22.07.2020р., проте доказів про надання позивачці відповіді матеріали справи не містять. 31.12.2020р.позивачка подала скаргу на ім`я Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, в якій просила відреагувати на порушення органами прокуратури її прав на свободу пересування у зв`язку з тим, що після закриття кримінального провадження 11.10.2016р. запобіжний захід відносно неї не був скасований, тому вона була змушена неодноразово звертатися з цим питанням до органів прокуратури прокурор Харківської місцевої прокуратури. Лише 18.12.2019р. вона випадково дізналася з матеріалів кримінального провадження №42014220000000377 від 25.07.2014р., в якому вона є потерпілою, що 23.07.2018р. запобіжний захід відносно неї у вигляді підписки про невиїзд було скасовано. Листом від 21.01.2021р. Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради з прав людини повідомив позивачку, що направив лист до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, для вжиття заходів відповідно до чинного законодавства та сприяння вирішення питань, які були нею підняті у її зверненні. 10.01.2021р. позивачка звернулася до Генерального прокурора України зі скаргою, якою просила вжити заходів реагування для поновлення її конституційних прав на свободу пересування, оскільки нею так і не було отримано постанов про закриття кримінального провадження та про скасування запобіжного заходу. 04.03.2021р. Офіс Генерального прокурора надав позивачці відповідь (листом №09/1/2-р-21) про пересилку її звернення до Харківської обласної прокуратури для перевірки та прийняття рішення згідно з вимогами КПК України. На виконання ухвали суду від 17.08.2023р. у цій справі про витребування доказів Шевченківська окружна прокуратура м.Харкова надіслала 24.08.2023р. на адресу суду копію постанови прокурора Харківської місцевої прокуратури №1 Петренка Р.М. від 23.07.2018р., якою був скасований запобіжний захід, обраний 23.10.2009р. відносно [PERSON] у вигляді підписки про невиїзд. Копія цієї постанови надійшла до суду 28.08.2023р. Отже, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження доводів представника співвідповідача (Харківської обласної прокуратури) та третьої особи (Шевченківської окружної прокуратури м.Харкова) про те, що позивач отримувала копію зазначеної постанови прокурора від 23.07.2018р. Не є доказами отримання копії вказаної постанови наявні в матеріалах справи копія супровідного листа від 12.08.2020р. №04-26-1762-14 за підписом прокурора Петренка Р.М. про надіслання цієї постанови на адресу позивачки, а також копія реєстру від 24.07.2018р. відправки з місцевої прокуратури кур`єром до УІАЗ ГУНП України в Харківській області копії цього процесуального рішення. Ці документи свідчать лише про оформлення прокуратурою супровідного листа на ім`я позивачки та про направлення прокуратурою копії постанови до органу внутрішніх справ. Під час розгляду справи судом встановлено, що з моменту закриття кримінального провадження №12014220480001762 відносно позивачки 10.11.2016р. продовжував діяти обраний відносно неї запобіжний захід у цьому кримінальному провадженні до 23.07.2018р., тобто 21 місяць та 11 днів. Тим самим було порушено приписи ст.203 КПК України (в редакції, яка діяла на 10.11.2016р.), якими встановлено, що ухвала про застосування запобіжного заходу припиняє свою дію після закінчення строку дії ухвали про обрання запобіжного заходу, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження в порядку, передбаченому цим Кодексом. Таким чином протягом періоду з 10.11.2016р. до 23.07.2018р. до позивачки було незаконно застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, чим було порушено її право а свободу пересування та право вільно залишати територію України, гарантоване статтею 33 Конституції України, а також право на повагу до приватного життя, яке гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до ч.1 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Спірні правовідносини також регулюються Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Так, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок \~незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян (п.1 ч.1 ст.1 Закону). При цьому усі перелічені випадки (незаконне засудження, незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконне взяття і тримання під вартою, незаконне проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконне накладення арешту на майно, незаконне відсторонення від роботи (посади), інші процесуальні дії, що обмежують права громадян) є самостійними підставами відшкодування моральної шкоди, тобто такими, що не охоплюються їх початком, до прикладу незаконне взяття під варту і їхнім закінченням винесенням виправдувального вироку за реабілітуючих підстав. Отже, за кожну із незаконних процесуальних дій органів досудового розслідування та прокуратури, суду особа може вимагати відшкодування моральної шкоди. Така правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду від 28.10.2020р. у справі №610/3221/19-ц. Таким чином, є помилковими доводи співвідповідачів про те, що позивачкою вже отримане відшкодування моральної шкоди на підставі рішення суду від 19.10.2017р. у справі №615/448/17, що унеможливлює відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного застосування до неї запобіжного заходу. Згідно з ч.2 ст.1 вищезазначеного Закону у\~випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Пунктом 2 частини 1 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках\~ закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. У постанові від 22.04.2019р. у справі №236/893/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1, пунктом 2 частини першої статті 2, пунктом 5 статті 3 зазгначеного Закону винесення органом досудового розслідування постанови про закриття кримінального провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 284 КПК України (у зв`язку з невстановленням достатніх доказів винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати) надає право фізичній особі на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом. Крім того, під час судового розгляду співвідповідачами та третьою особою не було доведено, що позивачка дійсно отримувала копію постанови прокурора від 23.07.2018р. про скасування обраного їй запобіжного заходу з моменту винесення прокурором цього процесуального рішення до моменту надходження 28.08.2023р. копії цієї постанови до суду в рамках розгляду цієї цивільної справи. Тобто протягом 5 років та 5 місяців позивачка була позбавлена можливості реалізувати передбачене положеннями пункту 15 частини третьої статті 42 КПК України право на отримання копії процесуального рішення, яке безпосередньо стосувалося її інтересів як учасника кримінального провадження та впливало на її право на повагу до її приватного життя та її права на свободу пересування. Особа не повинна витрачати додаткових зусиль для отримання копії процесуального документу, який безпосередньо стосується її прав та законних інтересів та право на отримання якого гарантовано законом. Тим більше особа не повинна докладати надмірні зусилля для цього. В той же час, починаючи з березня 2018 року, позивачка була змушена неодноразово звертатися до органів прокуратури з метою скасування запобіжного заходу відносно неї та отримання копії відповідної постанови. І лише у серпні 2023 року в межах розгляду цієї справи позивачка нарешті ознайомилася з копією постанови прокурора від 23.07.2018р. Таким чином, позивачці було спричинено моральну шкоду внаслідок незаконної бездіяльності прокурора, який 23.07.2018р. виніс постанову про скасування запобіжного заходу відносно позивачки та який не надав позивачці її копію, а також внаслідок незаконної бездіяльності органів прокурори, до яких неодноразово зверталася позивачка з метою отримання копії вищевказаної постанови прокурора та які не забезпечили у ефективний спосіб отримання позивачкою копії зазначеного процесуального рішення. Відповідно до ч.1 ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 1174 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. З огляду на встановлені під час розгляду обставини, у тому числі, тривалість порушень прав позивачки, а також тривалу відсутність належного ефективного реагування органів прокуратури та їх посадових осіб на ці порушення, суд вважає, що справедливою сатисфакцією спричиненої позивачці моральної шкоди є грошова сума у розмірі 300 тисяч гривень. У постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що мінімальний розмір моральної шкоди, який визначається виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати, у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. У даному випадку визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди, завданої позивачці, з урахуванням усіх встановлених обставин, є достатнім для розумного задоволення потреб позивачки та відповідає принципам розумності, справедливості, співмірності та є належною сатисфакцією порушення основних прав позивачки (права на повагу до приватного життя, право на свободу пересування) протягом більш, ніж 21 місяця, а також порушення її права на отримання копії процесуального документа, який безпосередньо стосується її прав та законних інтересів, протягом більш ніж 5 років. Що стосується доводів представника Державної казначейської служби України про неналежність відповідача ДКСУ у цій справі, то залучення Казначейства для участі у справі в якості співвідповідача жодним чином не впливає на правильність вирішення цієї справи, про що зазначав Верховний Суд у постанові від 28.10.2020р. у справі №610/3221/19-ц. На підставі викладеного,

Outcome: partial