Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-23 00:00:00

12 вересня 2022 року представник КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: Київська міська рада, Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація про виселення із самовільно зайнятого житлового приміщення, у якому просив: виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення стягнути з відповідачки на користь позивача судовий збір. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що багатоквартирний житловий будинок [ADDRESS] за розпорядженням Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 06 травня 2015 року №279 «Про передачу та закріплення майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передано до сфери управління Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації» передано в господарське відання позивача. Предметом діяльності КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва», згідно Статуту, є утримання житлового і нежитлового фонду ,що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та закріплений за підприємством на праві господарського відання, а також обслуговування житлового та нежитлового фонду, що належить до комунальної власності міста Києва, на договірних засадах у встановленому порядку. Квартира [ADDRESS] , є однокімнатною, житловою площею 18,5 кв.м., не приватизована. За рішенням виконавчого комітету Залізничної районної Ради народних депутатів №404 від 08 липня 1985 року [PERSON] видано ордер №00282 серії Б від 23 липня 1985 року на право заняття однокімнатної квартири [ADDRESS] житловою площею 18,5 кв.м. [INFO] [PERSON] померла та була знята з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] звернулася до суду з позовом до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» та Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації про визнання права користування квартирою [ADDRESS] , внаслідок чого стало відомо про незаконне проживання відповідачки у цій квартирі. [PERSON] за адресою: [ADDRESS] зареєстрована не була. На час смерті наймача [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . ЖЕД №903 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» неодноразово направлялися [PERSON] попередження з вимогою звільнити квартиру [ADDRESS] та здати ключі, які відповідачка не виконувала. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 15 вересня 2021 року у справі №760/31381/19, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 27 липня 2022 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання права користування квартирою. 04 серпня 2022 року [PERSON] було направлено повторне попередження з вимогою звільнити спірну квартиру у триденний термін та здати ключі до ЖЕД №903, однак такі вимоги відповідачкою не виконані, про що складено акт від 19 серпня 2022 року. Відповідно до ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Вважає, що вселення [PERSON] в спірну квартиру було здійснено з порушенням житлового законодавства, а тому відсутні підстави вважати її проживання в квартирі правомірним. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 13.09.2022 року цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 26 вересня 2022 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. 18 січня 2023 року представниця Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації подала пояснення, у яких просила позовні вимоги задовольнити. Зазначила, що за відомостями Реєстру територіальної громади м. Києва, відповідач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 27 квітня 1995 року. Наразі квартира [ADDRESS] не приватизована та перебуває в комунальній власності територіальної громади м. Києва. Відповідачка заселилася у спірну квартиру без дотримання положень ст. ст. 64, 65 ЖК УРСР, тому не набула права користування нею. Оскільки квартира не приватизована та перебуває в комунальній власності територіальної громади міста Києва, відсутні законні підстави щодо проживання та користування [PERSON] 27 січня 2023 року представниця Київської міської ради подала пояснення на позов, у якому просила позов задовольнити з наступних підстав. Квартира [ADDRESS] належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та закріплена на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва». У вказаній квартирі крім [PERSON] ніхто зареєстрований не був, а тому після її смерті та зняття з реєстраційного округу, квартира є вільною. Оскільки вселення та проживання відповідачки здійснено з порушенням діючого житлового законодавства, ЖЕД №903 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» неодноразово направлялися листи-попередження щодо негайного звільнення незаконно займаної квартири та здачі ключів до ЖЕД №903, проте вимоги були проігноровані та не виконані. Ухвалою суду від 24 травня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Демидас Д.А. про зупинення провадження у справі. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи без його участі, не заперечив проти ухвалення заочного рішення. Відповідачка та її представник у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином. За текстом раніше поданих пояснень просили розгляд справи проводити без їх участі. За правилами ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Виходячи з цього, враховуючи наявний в матеріалах справи відзив відповідача, суд вважає за можливе ухвалити рішення у справі на підставі наявних доказів. Вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З матеріалів справи судом встановлено, що відповідно до Розпорядження Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 06 травня 2015 року №279 «Про передачу та закріплення майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передано до сфери управління Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» (зі змінами відповідно до розпорядження №838 від 11 листопада 2016 року) закріплено на праві господарського відання за позивачем в установленому порядку житловий і нежитловий фонд та майно, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передано до сфери управління Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, у т.ч. будинок [ADDRESS] (п. 430 Додатку №2 до розпорядження). Відповідно до Статуту КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» утворено з метою отримання прибутку від провадження господарської діяльності, спрямованої на забезпечення ефективного управління, належного утримання житлового та нежитлового фонду, утримання прибудинкових територій, об`єктів благоустрою (п. 2.1 Статуту). Відповідно до п. 2.2.1, 2.2.3 Статуту предметом діяльності позивача є утримання житлового і нежитлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, та закріплений за Підприємством на праві господарського відання, а також обслуговування житлового та нежитлового фонду, що не належить до комунальної власності міста Києва, на договірних засадах у встановленому порядку; управління нерухомим майном. Відповідно до п. 4.2. Статуту майно підприємства є комунальною власністю територіальної громади міста Києва і закріплюється за підприємством на праві господарського відання. Відповідно до п. 3.1.11 Статуту позивач має право у разі виявлення порушення, встановленого законодавством щодо порядку користування житловими та нежитловими приміщеннями (виселення, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зобов`язання звільнити житлове/нежитлове приміщення) вживає заходів, передбачених законодавством України. Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Це ж положення закріплено в ст. 9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Відповідно до положень ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 2 ст. 65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням. Згідно положень статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. 23 липня 1985 року виконкомом Залізничної районної Ради народних депутатів м. Києва видано ордер №002822 серії Б [PERSON] , сім`я якої складається з 1 людини, на право заняття 1 кімнати, загальною жилою площею [ADDRESS] . Ордер видано на підставі рішення виконкому Залізничної районної Ради народних депутатів від 08 липня 1985 року за №404-1. 16 жовтня 2018 року [PERSON] , [INFO] , померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 17 жовтня 2018 року відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №16981. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Викладене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 (провадження №14-64цс20). У пункті 36 рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (заява №58255/00) суд визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання житлом, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання. Отже, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Водночас, особа має надати до суду докази, що спірне житло тривалий час було її єдиним місцем проживанням і іншого житла вона не має. Відповідно до частини третьої статті 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. За змістом даної норми такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно, тобто без будь-яких правових підстав, зокрема без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення, без згоди наймача жилого приміщення, а у випадку відсутності наймача без згоди власника. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Такий правовий висновок про застосування норми ч. 3 ст. 116 ЖК України викладено у постановах Верховного Суду України від 22 липня 2017 року у справі №758/14046/14-ц та від 22 червня 2017 року у справі №6-2010цс16. Самоправними визнаються дії, що свідчать про заняття жилого приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні (без відповідного рішення про надання цього приміщення та ордера на житлове приміщення). Виселення такої особи пов`язане з відсутністю у неї будь-яких підстав для зайняття жилої площі. За Інформацією з Відділу з питань реєстрації місця проживання/ перебування фізичних осіб Святошинської РДА, відповідачка [PERSON] з 27 квітня 1995 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 15 вересня 2021 року у справі №760/31381/19, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 27 липня 2022 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання права користування квартирою. Суди встановили, що [PERSON] просила визнати за нею право користування житловим приміщенням - квартиру за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що вона проживала як член сім`ї наймача на законних підставах, оскільки ще за життя [PERSON] та її чоловік [PERSON] не заперечували проти її вселення до житлового приміщення та у січні 2018 року вона переселилась до їх квартири та проживала разом з ними та доглядала за ними. Крім того [PERSON] надав нотаріально завірену згоду на реєстрацію постійного місця проживання (постановки на реєстраційний облік) [PERSON] в квартирі та згоду на перереєстрацію особового рахунку на її ім`я, а тому вона набула права користування житловим приміщенням. Оскільки [PERSON] зареєстрована в м. Києві за адресою: [ADDRESS] , а отже фактично весь цей час зберігала за собою право на іншу жилу площу та фактично є наймачем іншого жилого приміщення. Отже, вселення позивача в спірну квартиру відбувалось з порушенням вимог законодавства. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2023 року у справі №760/31381/19 касаційну скаргу [PERSON] , подану адвокатом Демидасом Денисом Анатолійовичем, залишено без задоволення. Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 вересня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 липня 2022 року залишено без змін. Вказані обставини в порядку ч. 4 ст. 82 ЦПК України суд визнає такими, що не підлягають доказуванню, оскільки вони встановлені рішенням суду у цивільній справі, у якій брали участь ті самі особи. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, оскільки відповідач забезпечена житлом, має постійне місце проживання, то виселення її зі спірної квартири не буде надмірним тягарем та не призведе до порушення прав, гарантованих статтею 8 Конвенції, оскільки її подальше проживання, без достатніх правових підстав, порушує право КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» на користування вказаним майном. За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами довів правомірність своїх вимог, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 2481,00 грн. з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: approved