Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-10 00:00:00

І. Позиція сторін у справі у серпні 2023 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні втрати та 3% річних у розмірі 9548 грн 82 коп. та судові втрати пов`язані із розглядом справи. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 03.03.2014 між ПАТ «Київенерго (перейменоване з 01.01.2019 в АТ «Київенерго» та з 09.08.2019, в АТ К.ЕНЕРГО») та [PERSON] укладено договір постачання теплової енергії у гарячій воді №1423276 відповідно до якого предметом договору є постачання, користування та своєчасна оплата в повному обсязі спожитої теплової енергії, проте відповідач належним чином не виконувала належним чином умови договору, зокрема, щодо оплати наданих послуг, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 33487 грн 52 коп., після чого 25.08.2021 вказана заборгованість відповідача перед «АТ «К.ЕНЕРГО» була придбана ТОВ «Спортсервіс-СТМ», а 14.09.2021 ТОВ «Спортсервіс-СТМ» змінило назву на ТОВ «Київенерго-борг» в результаті чого право вимоги за постачання теплової енергії на підставі договору №1423276 перейшло до «Київенерго-борг». У березні «Київенерго-борг» здійснило перерахунок вказаного боргу за період з 26.02.2018 по 25.03.2018 на суму 19254 грн 43 коп. згідно відомостей поданих відповідачем, тому залишок боргу у відповідача склав 14233 грн 09 коп., який відповідач сплатила 14.04.2023 на загальну суму у розмірі 14233 грн 09 коп., проте через неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань по вказаному договору, позивач як правонаступник АТ «К.ЕНЕРГО» має право вимагати від відповідача відшкодування інфляційних втрат та 3% річних нарахованих на основну суму заборгованості згідно положення ст. 625 ЦК України. 24.11.2023 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечувала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог, зважаючи на те, що відповідачеві протягом 2018-2023 рр. про наявність у неї будь-якої заборгованості не було відомо, лише у лютому 2023 р. коли отримала від позивача вимогу про сплату боргу у розмірі 33487 грн 52 коп., також відповідачеві не було відомо про правонаступництво, однак одразу після отримання вимоги позивача, відповідача взяла всі свої відомості щодо оплати наданих послуг, на підставі чого було здійснено перерахунок, за результатами якого відповідач оплатила повну суму заборгованості 14.04.2023, а тому будь-яких інфляційних втрат чи 3% річних до неї застосовано не може бути (а.с. 62, 63). 29.11.2023 від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що оскільки у відповідача була наявна заборгованість у березні 2018 та квітні 2018 р. з урахуванням перерахунку, здійсненого у березні 2023 р., а тому на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідач повинна сплатити від суми боргу встановлений індекс інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми боргу (а.с. 65-68). 04.12.2023 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив в яких зазначено, що відповідач повністю не погоджується із твердженнями представника позивача, оскільки 14.04.2023 відповідачем було повністю сплачено 14233 грн 09 коп. за несвоєчасне подання звітів, а щодо зазначення в квитанціях переказ коштів як заборгованість, то відповідачу пояснили, що це заборгованість за несвоєчасне подання звітів (а.с. 73). ІІ. Процесуальні дії і рішення суду ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 09.08.2023 вказану цивільну справу передано за підсудністю до Святошинського районного суду м. Києва (а.с. 45-47). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддям зазначену справу розподіллено на суддю Святошинського районного суду м. Києва Ул`яновську О.В. (а.с. 43, 44). Ухвалою судді 30.10.2023 відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням без виклику сторін (а.с. 57, 58). Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. ІІІ. Фактичні обставини справи судом встановлено, що 03.03.2014 між ПАТ «Київенерго» та [PERSON] укладено договір №1423276 про постачання теплової енергії у гарячій воді, предметом якого є постачання, користування та своєчасна сплата у повному обсязі спожитої теплової енергії (а.с. 9-16). Згідно п. 3.1.6. договору визначено, що енергопостачальна організація має право у разі порушень «абонентом» умов договору, складати відповідні акти, приписи, проводити нарахування штрафних санкцій в п`ятикратному розмірі та стягувати за рішенням суду, в установленому порядку. Вказані послуги згідно додатків №8, №9 до Договору надавалися за адресою: м. Київ, пр. Палладіна, 22, офіс №207, секц. №3 (а.с. 22, 23). Згідно протоколу електронного аукціону №UA-PS-2021-08-10-000016-3 від 25.08.2023 здійснено продаж майна в процедурі банкрутства АТ «К.ЕНЕРГО» (код ЄДРПОУ 00131305), переможцем якого став ТОВ «Спортсервіс-СТМ», ціна реалізації 431741 грн 17 коп., розмір гарантійного внеску 2158705 грн 87 коп. (а.с. 33-35). 30.08.2021 складено акт про придбання майна на аукціоні між ТОВ «К.ЕНЕРГО» та ТОВ «Спортсервіс-СТМ», згідно якого продавцем передано, а покупцем прийнято майно, що є предметом продажу на аукціоні №UA-PS-2021-08-10-000016-3 по Лоту №71, що на момент підписання цього акту покупець сплатив продавцю ціну продажу майна, а саме 431741 грн 17 коп. (а.с. 36, 37). 14.09.2021 складено протокол №1/2021 ТОВ «Спортсервіс-СТМ» (код ЄДРПОУ 32826328) згідно якого було змінено найменування Товариства на ТОВ «Київенерго-борг» (а.с. 32). 26.08.2022 №113 КК «Центр комунального сервісу» надіслав на адресу [PERSON] вимогу про сплату заборгованості у розмірі 33487 грн 52 коп. (а.с. 27-29). На підтвердження боргу наявного у відповідача позивачем надано розрахунок інфляційної складової та 3% річних щодо заборгованості за Договором №1423276 за період з березня 2018 р. по квітень 2023 р., який складав 14233 грн 09 коп., сума інфляційних втрат - 7401 грн 49 коп. та 3% річних - 2147 грн 33 коп. (а.с. 8). Як вбачається із квитанції №2РL457350 від 17.04.2023 [PERSON] сплатила суму боргу у розмірі 14233 грн 09 коп. (а.с. 31). ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду за загальним правилом ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові від 08.06.2022, ухваленої по справі № 688/2332/20 Верховний Суд висловив свою позицію наступним чином. У контексті ст.ст. 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. Положення ст. 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу). Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). У постанові Верховного Суду від 18.02.2019 у справі № 910/21449/17 зазначено, що «4.11. У пункті 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 зауважено, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання визначена законодавством. У цьому разі відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17, від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зазначено, що «ст. 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 (справа № 14-10цс18) та від 04.07.2018 (справа № 14-154цс18)». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц зазначено, що «згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм». Таким чином, враховуючи діюче законодавство України та правові висновки Верховного Суду щодо нарахування втрат від інфляції та 3 % річних суд вважає дані вимоги позивача правомірними. Однак, як убачається із розрахунку позивача по нарахуванню інфляції та 3 % річних, він здійснений невірно. По даній справі згідно наданого розрахунку позивач просить інфляцію та 3 % річних за період з березня 2018 р. по квітень 2023 р. Так, згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)» №530-ІХ від 17.03.2020, на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (Соvid-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 зі змінами «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу Соvid-19», з 12.03.2020 на всій території України запроваджено карантин. Починаючи з 24.02.2022 та на час звернення з позовом до суду в Україні запроваджено воєнний стан, який неодноразово продовжено. Постановою Кабінету Міністрів України № 206 від 05.03.2022 встановлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги; припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг населенню у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі. Ця постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24.02.2022. Отже, з урахуванням наведених положень закону, вбачається, що з 17.03.2020 заборонено нарахування та стягнення судом неустойки (штрафів, пені), 3% річних та інфляційних втрат за несвоєчасне здійснення особою платежів за житлово-комунальні послуги. Їх нарахування на суму боргу за надані послуги за період з березня 2018 по квітнень 2023 р. є частково помилковим та порушує норми чинного законодавства. Суд перевірив наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат й встановив, що позивач наведені обмеження щодо нарахування цих сум не врахував. Таким чином, період нарахування інфляції та 3% річних має бути з березня 2018 р. по лютий 2020 р. зважаючи на поданий до суду розрахунок. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, а саме з відповідача на користь позивача слід стягнути інфляційні втрати у розмірі 2185 грн 11 коп. та 3% річних у розмірі 810 грн 31 коп. Таким чином, проаналізувавши надані докази, та враховуючи вимоги законодавства України, суд дійшов висновку, що вимоги позивача мають бути задоволені частково. Загальна сума коштів, яка має бути стягнута з відповідача на користь позивача у розмірі 2995 грн 42 коп. V. Розподіл судових витрат відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Загальна сума задоволених вимог позивача складає 2995 грн 42 коп. та з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 841 грн 95 коп. (2995,42 грн. х 100% : 9548,82 = 31,36% х 2684). Що стосується витрат пов`язаних із наданням послуг правничої допомоги адвокатом, слід зазначити наступне. Згідно положень ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Так ч. 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Суд враховує, що відповідно до ч. 1, 3 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві позивачем наводиться табличка попереднього орієнтовного розрахунку судових витрат , які позивач поніс і які очікує понести, що складається із: судового збору у розмірі 2684 грн 00 коп. та витрат на послуги адвоката (правнича допомога) у розмірі 3000 грн 00 коп. На підтвердження надання правничої допомоги та визначеного розміру, позивачем до матеріалів справи не долучено жодних доказів. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У ч. 4 ст. 62 ЦПК України передбачено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні, відповідно до ст. 1 якого договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності) (ч. 3 ст. 4 зазначеного Закону). Відповідно до ст. 13 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що до судових витрат на професійну правничу допомогу віднесено витрати на правничу допомогу адвоката, і така допомога надавалася саме тим адвокатом (адвокатами), з яким укладено договір про надання правової допомоги або з відповідним адвокатським бюро чи об`єднанням (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31.05.2023 у справі № 757/13974/21-ц, провадження № 61-10048св22). Витрати на юридичні послуги, надані стороні у справі іншою, ніж адвокат, особою, не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не можуть бути відшкодовані у порядку ч. 4 ст. 137, ч. 7 ст. 139 та ч. 3 ст. 141 ЦПК України (див. п. 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19, провадження № 14-44цс21). Проте, у матеріалах справи відсутні відповідні докази про надання правничої допомоги саме адвокатом, зважаючи на те, що у позовній заяві в кінці аркуша зазначається «Позовна заява з додатками підготовлена Адвокатським бюро «Титикало та партнери», більше того, вказана позовна заява підписана директором ТОВ «Київтеплоенерго-борг» С.П. Костянчук. У ч.ч. 1, 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для компенсації позивачу у даній справі витрат на правничу допомогу. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial