Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-11 00:00:00

[PERSON] 20.11.2023 року звернулася в суд із позовною заявою, в якій просить розірвати договір довічного утримання, укладений 22.12.2020 року між нею та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Михальською О.З., зареєстрований в реєстрі за №986; скасувати обтяження, встановлені вказаним договором довічного утримання, шляхом зняття заборони відчуження з квартири [ADDRESS] ; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , яка була здійснена 22.12.2020 року на ім?я [PERSON] на підставі договору довічного утримання, та визнати право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 22.12.2020 року між нею та її племінником - [PERSON] було укладено договір довічного утримання, відповідно до якого відповідач отримав у власність належну їй квартиру [ADDRESS] , натомість відповідач зобов`язувався забезпечувати, утримувати та доглядати її довічно. Після підписання даного договору відповідач близько року сумлінно виконував покладені на нього обов`язки, проте в подальшому він почав неналежно їх виконувати, а з січня 2023 року повністю припинив виконувати покладені на нього обов`язки. Зокрема, відповідач не звертає уваги на її потреби та стан здоров`я, не забезпечує її необхідною кількістю харчів, ліків, морально та матеріально не підтримує, у зв`язку з чим просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 11.12.2023 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження. Представник позивача у підготовчому засіданні позов підтримала, посилаючись на мотиви такого, який просить задовольнити. В підготовчому засіданні відповідач позов визнав та пояснив, що не виконує свої обов`язки за вказаним договором. Враховуючи, що відповідач позов визнає, суд дійшов висновку про наявність підстав для ухвалення рішення за результатами підготовчого провадження згідно ч.3 ст.200 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту ст.76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 22.12.2020 року між нею та [PERSON] було укладено договір довічного утримання (далі-Договір), який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Михальською О.З., зареєстрований в реєстрі №986 (а.с.5-6). Відповідно до п.1.1 Договору [PERSON] передала у власність [PERSON] належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] , взамін чого [PERSON] зобов`язався забезпечувати [PERSON] утриманням та доглядом довічно на умовах, встановлених даним Договором. Згідно п.2.1 Договору сторони домовилися, що до обов`язків [PERSON] з надання [PERSON] довічного утримання та догляду належить: матеріальне забезпечення [PERSON] грошовими коштами у сумі 200 грн. щомісячно, починаючи з моменту укладення даного договору (вказана сума підлягає індексації); забезпечення [PERSON] житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній квартирі; забезпечення продуктами харчування, побутової хімії; забезпечення приготування їжі у разі необхідності та на прохання [PERSON] ; надання побутових послуг (прання речей, прибирання у приміщенні, тощо) у разі необхідності та на прохання [PERSON] ; забезпечення необхідними лікувальними засобами відповідно до рецептів, виписаними лікувальними установами; у випадку захворювання - забезпечення амбулаторним лікуванням (при наявності медичних показів). Договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду на вимогу [PERSON] у разі невиконання або неналежного виконання [PERSON] своїх обов`язків, незалежно від його вини (п.3.1 Договору). На підставі вказаного договору 22.12.2020 року було зареєстровано заборону відчуження квартири [ADDRESS] (номер запису про обтяження 39852383), та того ж дня за [PERSON] зареєстровано право власності на вказану квартиру. Статтею 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно з ч.1 ст.749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. За правилами статті 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися Відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Відповідно до п.1 ч.1 ст.755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу Відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням Набувачем обов`язків за договором є повернення до Відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (ч.1 ст.756 ЦК України). Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач. Такі висновки щодо застосування положень статей 755, 756 ЦК України узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/1226/17-ц та від 06 травня 2020 року у справі № 755/1750/19. Згідно з ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд немає обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009р. № 2, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи наведене та те, що відповідач визнав позов у повному обсязі, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення із застосуванням наслідків розірвання Договору щодо повернення [PERSON] відчуженої за Договором квартири з визнанням за нею права власності на дану квартиру та скасування обтяження, накладеного відповідно до умов Договору. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору при подачі позову, судові витрати в розмірі 12589,99 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь держави. При цьому, відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи те, що відповідачем позов визнано до початку розгляду справи по суті, тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню 6295 грн. судового збору (50 %).

Outcome: approved