Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-08 00:00:00

Позивач \~ [PERSON] \~звернувся до\~суду з\~позовом до Приватного Акціонерного Товариства « Шахтоуправління « Покровське», третя особа :ГУ ПФУ в Донецькій області про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що з 09.09.1992 року по 10.12.1996 рік перебував у трудових відносинах з відповідачем по справі ПрАТ « ШУ « Покровське» , де працював гірником очисного забою з повним робочим днем в шахті. Наказом № 3282 к він був звільнений з підприємства за ст. 40 п. 2 КЗпП України у зв`язку з інвалідністю. За час роботи на підприємстві з ним стався нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, що підтверджується актом про нещасний випадок за формою Н-1 від 10.10.1995 року. Довідки первинного огляду МСЕК у нього не збереглося. При повторному огляду МСЕК 24.09.2010 року йому встановлено третю групу інвалідності за трудовим каліцтвом , втрата працездатності 40 %, протипоказана важка фізична праця. Вважає, що внаслідок травми у нього порушені нормальні життєві зв`язки, він позбавлений реалізувати свої звички та бажання, він постійно відчуває психологічний дискомфорт. Позивач вважає, що йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює 245000 грн. , та яку просить стягнути з відповідача на свою користь. Представник відповідача ПрАТ « ШУ « Покровське» надало відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що ключовим моментом в даній справі є визначення дати встановлення позивачеві МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, в той час позивачем не додано до позовної заяви первинної довідки МСЕК, надано лише повторну довідку МСЕК з 24.09.2010 року. Зазначив, що в даному випадку необхідно з`ясувати характер правовідносин сторін і встановити якими правовими актами вони регулюються, чи допускає законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно шкоду. На момент отримання позивачем травми було зупинено дію нормативних актів, зокрема абз. 4 ст. 1 п.п. е пункту 1 чатини1 ст. 21 ч. 3 ст. 28 та ч. 3 ст. 34 Закону № 1105-Х1У, якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено саме на Фонд . Окрім того, комісією з розслідування даного нещасного в випадку встановлено, що позивач винен в отриманні травми ( п. 13 Акту), тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню ч. 2 ст. 1193 ЦК України, якою передбачено, що розмір відшкодування зменшується, якщо шкоди було завдано потерпілому внаслідок його грубої необережності. Окрім того, єдиним допустимим засобом доказування наявності моральної шкоди у позивача в результаті виробничої травми є висновок експерта за наслідками відповідної експертизи, а не висновок МСЕК. Також розмір вказаний позивачем на відшкодування моральної шкоди 245000 грн., за його думкою, є завищеним. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог. ( а. с. 57-62). Представник третьої особи ГУ ПФУ в Донецькій області надав пояснення, в яких зазначив, що документи, на які посилається позивач, а саме довідку МСЕК, акт розслідування нещасного випадку, є документами, що підтверджують тільки факт нещасного випадку, встановлення у зв`язку з цим стійкої втрати професійної працездатності, і не можуть бути доказом заподіяння моральної шкоди. Просив врахувати зазначене при ухваленні судового рішення ( а. с. 45-46). Ухвалою суду від 13.10.2023 року витребувано у Міжрайонній травматологічній МСЕК м. Покровська довідку про встановлення вперше втрати працездатності [PERSON] внаслідок нещасного випадку на виробництві. На виконання ухвали суду від 13.10.2023 року суду Міжрайонною травматологічною МСЕК надано довідку МСЕК серії 2-18 АЖ за № 240316 від 12.11.1996 року про встановлення [PERSON] вперше 60% втрати працездатності ( а.с. 42-43). Позивач, представник позивача в судове засідання не з`явились, просили справу слухати без їх участі ( а. с. 123-124 ). Представник третьої особи ГУ ПФУ в Донецькій області в судове засідання не з`явився, просив справу слухати без участі представника. Представник відповідача ПрАТ « ШУ « Покровське» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, підтримав наданий відзив на позовну заяву. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач по справі [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем по справі з 09.09.1992 року по 10.12.1996 рік, де працював в якості гірника очисного забою з повним робочим днем в шахті ( а. с. 8). Наказом підприємства № 3282 к від 10.12.1996 року позивача було звільнено з роботи на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України по причині інвалідності ( а. с. 8). Згідно Акту про нещасний випадок за № 83 ві 12.10.1996 року з [PERSON] 07.10.1995 року стався нещасний випадок на підприємстві, внаслідок якого йому спричинено травму: компресорний перелом ч/к 1Х ( а. с. 9-11). В п. 13.2 Акту зазначена наявність вини потерпілого в даному нещасному випадку, а саме порушення вимог Закону « Про охорону праці», , Інструкції про охорону праці п. 1.8 ( а. с. 9). Згідно довідки МСЕК серії 2-18 АЖ за № 240316 [PERSON] від 12.11. 1996 року вперше було встановлена ступень втрати працездатності -60% та 3 група інвалідності, протипоказана важка фізична праця ( а.с. 42-43). В подальшому, 24.09.2010 року висновком МСЕК йому було визначені ступінь втрати працездатності 40%, 3 група інвалідності безстроково, протипоказана важка фізична праця ( а. с. 12-13). Згідно з нормами\~Конституції України\~людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України). Статтею 46 Конституції України\~закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом. Згідно із\~статтею 4 Закону України «Про охорону праці»\~державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Відповідно до частин 1, 3\~статті 13 Закону України «Про охорону праці»\~роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Відповідно до частини другої статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до вимог\~статті 173 КЗпП України\~шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст.. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII «Про охорону праці», КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Згідно з частиною першою\~статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до\~статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Отже, з урахуванням вищезазначеного, застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто з 01 квітня 2001 року та до 01 січня 2006 року, оскільки з цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець. Вищевикладене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц, провадження № 14-597цс18. \~ \~ \~ Оскільки втрату працездатності у позивача встановлено у 1996 році внаслідок нещасного випадку під час виконання ним трудових обов`язків, то наявні підстави для зстосування ст. 440-1 УРСР, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин, ст. ст.153,237-1 КЗпП України, Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою Кабінету міністрів України № 472 від 23.06.1993 року для відшкодування моральної шкоди. У відповідності до положень п. 11 Правил, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно зі ст. 440-1 ЦК України, у редакції від 1963 року, моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК України, у редакції від 1963 року, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці», мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК України про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Аналогічний правовий висновок міститься й у Постановах Верховного Суду України№ 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14 від 24 грудня 2014 року. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року, викладених у Постанові № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Із матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з виробничою травмою позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він відчуває моральні й фізичні страждання, які обмежують можливість останнього вести звичний спосіб життя та тягнуть за собою відчуття болю. Отже, внаслідок отриманої 07.10.1995 року травми на підприємстві відповідача позивачу заподіяно моральну шкоду і він має право на її відшкодування. Виходячи з цих обставин, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер, інтенсивність і довготривалість моральних страждань позивача, відсоток втрати професійної працездатності вперше -60%, а також зміна ( зменшення) ступеню втрати працездатності в подальшому до 40%, встановлення безстроково інвалідності 3 групи, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, а саме в частині стягнення 55000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Щодо відрахування з присудженої позивачу до стягнення суми моральної шкоди податків та зборів, суд зазначив наступне. Відповідно до Закону України\~Про внесення змін до\~Податкового кодексу України\~щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві" внесено зміни до п.п.164.2.14 статті 164 Податкового кодексу України\~щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23 травня 2020 року). До загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податків, з урахування змін, внесених Законом України\~Про внесення змін до\~Податкового кодексу України\~щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві", включається у вигляді відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі визначеному законом (п.п.164.2.14 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України). Враховуючи викладене, у разі якщо виплата немайнової (моральної) шкоди за рішенням суду здійснюється податковим агентом на користь фізичної особи платника податків, то сума такої шкоди не включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Отже, з 23 травня 2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Оскільки сума стягнутої моральної шкоди перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати (7100*4=28400,00 грн.), то сума повинна бути стягнута з врахуванням податку з доходів фізичних осіб. Щодо стягнення судового збору, суд зазначає наступне. Згідно положення закріпленого в п.2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674 в редакції, чинній на момент постановлення рішення судом першої інстанції, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 ЦПК України, ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці. Позивач подав позов про стягнення моральної шкоди спричиненої ушкодженням здоров`я та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 550 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial