Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 13.06.2023 (а.с. 202-204 Т.1), до відповідача [PERSON] про стягнення втраченого заробітку у зв`язку із стійкою втратою професійної працездатності за період з 06.02.2019 по 11.06.2023 у сумі 428\~871 грн. В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що вироком Франківського районного суду м. Львова від 16.04.2021 [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, пробаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк три роки без позбавлення права керування транспортними засобами, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням та встановлено іспитовий строк один рік, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. На підставі п. «в», «г» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» [PERSON] звільнено від відбування призначеного вищевказаним вироком покарання. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 28.09.2021 вирок Франківського районного суду м. Львова від 16.04.2021 змінено в частині вирішення цивільного позову, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заподіяну моральну шкоду у сумі 100\~000 грн., в решті вирок залишено без змін. Відповідно до вказаного вироку, [PERSON] 25.10.2026 близько 15:55 год., керуючи автомобілем марки «Honda», на вул. Стрийська в напрямку центральної частини м. Львова, перетнув подвійну суцільну лінію дорожньої розмітки та здійснив маневр розвороту в забороненому місці, виїхавши на призначений для зустрічного руху бік дороги, якою в цей час у попутному з ним напрямку рухався мотоцикл «Yamaha», під керуванням [PERSON] , внаслідок чого відбулось зіткнення, в результаті якого [PERSON] отримав тяжкі тілесні ушкодження. Відповідно до матеріалів кримінального провадження, записів медичної документації, наданих судом для проведення комісійної експертизи, позивач [PERSON] з 25.10.2016 по 11.11.2016 перебував на стаціонарному лікуванні у 8 Міській клінічній лікарні м. Львова з діагнозом: закрита черепно-мозкова травми у вигляді закритого перелому кісток склепіння та основи черепа, забій головного мозку легкого ступеня та крововилив в його оболонки. Надалі з 2016 по 2019 роки періодично лікувався амбулаторно та стаціонарно, діагноз: стійкі залишкові ознаки закритої черепно-мозкової травми у вигляді після травматичної енцефалопатії з синдромом внутрішньочерепної гіпертензії, цефалгічним, астеноневротичним синдромом. Відповідно до акту огляду МСЕК №340 [PERSON] з 06.02.2019 встановлено ІІ групу інвалідності терміном на 1 рік на час навчання, діагноз: «Наслідки перенесеної 3ЧМТ 25.10.2016. Забій черепа у вигляді енцефалопатії І ст. з внутрішньочерепною гіпертензією, стійким цефалгічним, астеноневротичним синдромом». Надалі позивачу продовжувалась ІІ група інвалідності (довідка №336478 серії 12ААБ до акту огляду МСЕК від 06.02.2020, акт огляду МСЕК №482 від 22.02.2021) та 07.03.2023 згідно з довідкою №737354 серії 12ААВ до акту огляду МСЕК позивачу встановлено ІІІ групи терміном на 3 роки (до 07.03.2026 року). На період визначення [PERSON] інвалідності ІI-IІI групи з 06.02.2019 по 07.03.2026 та на час проведення комісійної судово-медичної експертизи за наслідками перенесеної черепно-мозкової травми у вигляді енцефалопатії з цефалгічним синдромом, помірного астено-невротичного та лікворно-гіпертензійного синдромів стійка втрата професійної працездатності складає 30%, загальної працездатності 20%. Зазначив, що з 01.01.2019 по 28.02.2019 позивач працював у ТОВ «Медичний центр фізичної терапії та медицини болю «ІННОВО», з 03.11.2020 по 28.02.2022 в ТОВ «Медичний центр «Норімед Плюс». Позивач отримував заробітну плату в мінімальному розмірі або 0,25 ставки, що є нижче п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 25.10.2016, позивачу заподіяно тілесні ушкодження та встановлено групу інвалідності, через ушкодження здоров`я, яких він зазнав з вини відповідача [PERSON] , тривалий час не міг влаштуватись на роботу, оскільки втратив працездатність та змушений був проходити реабілітацію і лікування. З огляду на викладене, сума відшкодування втраченого заробітку у зв`язку із стійкою втратою професійної працездатності за період з 06.02.2019 по 11.06.2023, що підлягає стягненню з відповідача, становить 428\~871 грн. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди у розмірі 200\~000 грн. Позов мотивував тим, що вироком Франківського районного суду м. Львова від 16.04.2021 встановлено, що [PERSON] 25.10.2016, керуючи транспортним засобом марки «Хонда», р.н. [NUMBER] , на вул. Стрийська у м. Львові, порушив вимоги пунктів 1.5, 2.3, 10.1 Правил дорожнього руху, а саме, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, створив загрозу безпеці дорожнього руху, розпочинаючи маневр розвороту у забороненому місці, не переконався, що це буде безпечно для інших учасників дорожнього руху, перетнувши подвійну суцільну лінію дорожньої розмітки допусти зіткнення з мотоциклом «Ямаха» під керуванням [PERSON] , який рухався в попутному з ним напрямку на зустрічній смузі руху. Окрім цього, суд прийшов до висновку, що дії водія мотоцикла [PERSON] , який об`їжджаючи автомобілі, що стояли у крайній лівій смузі, рухався зі швидкістю 90 км/год. призначеним для зустрічного руху боці дороги, не відповідали вимогам п. 12.4, 11.4 Правил дорожнього руху. Вважає, що дії [PERSON] є частиною фактору, що призвело до настання дорожньо-транспортної пригоди. Такий висновок суду ґрунтувався на матеріалах кримінального провадження та встановленому в судовому засіданні суб`єктивному ставленні кожного із водіїв до своїх дій, що передували дорожньо-транспортній пригоді. Суд першої інстанції визнав, що дії потерпілого стали частиною причин та умов, які призвели до вчинення дорожньо-транспортної пригоди. За результатами розгляду протоколу про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ст. 124 КУпАП постановою суду від 14.02.2019 провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення, що не є реабілітуючою обставиною. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] завдано значної моральної шкоди у зв`язку із фізичним болем та стражданнями внаслідок отриманих травм та ушкоджень, яких він зазнав під час ДТП, а також душевних страждань через протиправну поведінку [PERSON] щодо нього. З 26.10.2016 по 07.11.2016 [PERSON] перебував на лікуванні у нейрохірургічному відділенні Клінічної лікарні львівської залізниці, діагноз: закрита черепно-мозкова травма, пароксизмальний розлад свідомості, порушення статики та ходи, травма лівого ока, що підтверджується екіприз-випискою з медичної карти №11270. З моменту заподіяння шкоди, останній зазнає сильних душевних переживань та емоційного дискомфорту, постійно перебуває у стресовому стані, у зв`язку з чим у нього погіршилось самопочуття. Позбавлення можливості реалізації захисту прав не інакше як через суд також завдає йому морально-психологічного дискомфорту. [PERSON] оцінює матеріальну компенсацію завданої йому моральної шкоди у загальному розмірі 200\~000 грн. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди, визначений з урахуванням характеру правопорушення, допущеного [PERSON] , глибиною фізичних та душевний страждань внаслідок травм, отриманих в ДТП, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні первісний позов підтримав з підстав, що в такому викладені, та з урахуванням уточнення позовних вимог від 13.06.2023, виплатою страхового відшкодування у зв`язку із стійкою втратою працездатності ПрАТ «СК «Уніка» у розмірі 26\~100 грн., просив суд стягнути з відповідача втрачений заробіток у зв`язку із стійкою втратою професійної працездатності у сумі 402\~771 грн. Зустрічні позовні вимоги заперечив, оскільки жодної моральної шкоди позивачем [PERSON] не заподіяно. Додатково зазначив, що страхове відшкодування, здійснене ПрАТ «СК «Уніка», включало в себе витрати на лікування відповідно до наданих розрахункових документів, виплату у зв`язку із стійкою стратою працездатності відповідно до п. 26.2 ст. 26 Закону 1961-IV, часткове відшкодування моральної шкоди та витрати на ремонт транспортного засобу потерпілого, такі виплати здійснені до проведення комісійної судово-медичної експертизи. Виплата у зв`язку із стійкою втратою працездатності у сумі 26100 грн. здійснена у максимально можливому розмірі, тобто 18 мінімальних заробітних плат, встановлених законом на дату настання страхового випадку. Позивач не звертався у страхову компанію для проведення доплати в межах ліміту відповідності страхової компанії. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнав, зустрічний позов підтримав з підстав, що в такому викладені. До суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вважає позов безпідставним та необґрунтованим, а відтак просив суд відмовити у задоволенні такого. Зокрема, зазначив, що цивільно-правова відповідальність відповідача на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у ПрАТ «СК «Уніка» відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності №АІ/9197440 від 01.02.2023, згідно з яким ліміт відповідальності за шкоду, задану майну потерпілих (третіх) осіб 100\~000 грн., шкоду, завдану життю і здоров`ю 200\~000 грн. Вважає, що шкода, завдана внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, підлягає до відшкодування ПрАТ «СК «Уніка», за винятком перевищення межі (ліміту) відповідальності страхової компанії відповідно до ст. 1194 ЦК України. Покликався на правову позицію Великої палати Верховного суду, викладену в постанові від 04.07.2018 у справі №755/18006/15-ц, відповідно до якої покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Зазначив, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні цивільного позову до [PERSON] , встановивши, що позивач не звертався до страховика відповідача та не отримав його відмову у виплаті страхового відшкодування, а відразу пред`явив вимогу до відповідача. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Окрім цього, як видно з вироку Франківського районного суду м. Львова від 16.04.2021, суд прийшов до висновку про те, що дії водія мотоцикла [PERSON] , який об`їжджаючи автомобілі, що стояли у крайній лівій смузі, рухався зі швидкістю 90 км/год. по призначеному для зустрічного руху боці дороги, не відповідали вимогам п.п.12.4, 11.4 Правил дорожнього руху, а тому його дії є частиною фактору, що призвели до вчинення дорожньо-транспортної пригоди. Такий висновок суду ґрунтувався на матеріалах кримінального провадження та встановленому у судовому засіданні суб`єктивному ставленні кожного із водіїв до своїх дій, що передували ДТП, а саме в тому, що якби водій мотоцикла [PERSON] дотримався правил дорожнього руху і знаходився в межах своєї проїжджої частини попутного напрямку, в якому він рухався, і не виїжджав на смугу зустрічного руху та дотримався швидкості руху в межах дозволенного, то порушення Правил дорожнього руху обвинуваченим [PERSON] могло закінчитись без будь-яких наслідків. Суд першої інстанції визнав, що дії потерпілого (позивача у даній цивільній справі) стали частиною причин та умов, які призвели до дорожньо-транспортної пригоди. Складовою частиною обов`язку відшкодування завданої шкоди є саме вина, з матеріалів справи видно, що не лише відповідач порушив Правила дорожнього руху під час вчинення дорожньо-транспортної пригоди, а й інший учасник позивач [PERSON] . Незважаючи на наявність вини позивача у порушенні Правил дорожнього руху, відповідач все ж таки відшкодував останньому грошові кошти у розмірі 6000 грн., шляхом передачі таких його матері, що підтверджується розпискою [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнав, зустрічний позов підтримав з підстав, що в такому викладені. Зазначив, що для покладення обов`язку відповідальності на відповідача необхідно встановити різницю між розміром завдано шкоди та страховою виплатою. Натомість позивач не вичерпав ліміт відповідальності страховика, у зв`язку з чим неможливо встановити різницю між розміром завданої шкоди та страховою виплатою, а розмір страхового відшкодування за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, виплачений в мінімальному розмірі через неподання документів, що підтверджують розмір шкоди. Вважає, що [PERSON] є неналежним відповідачем, оскільки може нести відповідальність лише на підставі ст. 1194 ЦК України. Представник третьої особи ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, причин неявки не повідомив та не подав відзив на позовну заяву. Заслухавши пояснення учасників розгляду справи, які з`явились в судове засідання, оглянувши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Вироком Франківського\~районного суду\~м.\~Львова від\~16.04.2021\~ [PERSON] \~визнано винним\~у вчиненні\~кримінального правопорушення,\~передбаченого ч.\~2\~ст.\~286\~КК України\~та призначено\~покарання у\~виді позбавлення волі на строк три роки без позбавлення права керування транспортними засобами, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням та встановлено іспитовий строк один рік, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. На підставі п. «в», «г» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» засудженого звільнено від відбування призначеного вироком покарання. У задоволенні цивільного позову до [PERSON] відмовлено за безпідставністю (а.с. 7-18 Т.1). Відповідно до вказаного вироку [PERSON] 25.10.2016 близько 15:55 год., керуючи автомобілем марки «Honda CR-V», р.н. [NUMBER] , рухаючись у м. Львові на вул. Стрийська в напрямку центральної частини міста, порушив вимоги Розділу 1 пп. 1.5, Розділу 2 пп.2.3 б, д, Розділу 10 пп. 10.1 та дорожньої розмітки 1.3 Правил дорожнього руху, які виразилися в тому, що він не був уважний, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, а саме розпочав виконання маневру розвороту в недозволеному місці, при цьому не переконався, що це буде безпечним, перетнувши подвійну суцільну лінію дорожньої розмітки 1.3, виїхав на призначений для зустрічного руху бік дороги, по якому в цей час у попутному напрямку рухався мотоцикл марки «Yamaha», р.н. [NUMBER] (реєстрація республіки Польща), під керуванням водія [PERSON] , внаслідок чого відбулось зіткнення, в результаті якого [PERSON] отримав тілесні ушкодження. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 28.09.2021 вирок Франківського районного суду м. Львова від 16.04.2021 змінено в частині вирішення цивільного позову, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заподіяну моральну шкоду у сумі 100\~000 грн., в решті вирок залишено без змін (а.с. 19-24 Т.1). Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обов`язковий для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, факт винуватості відповідача у вчиненні злочину, яким позивачу завдано матеріальну шкоди, є встановленим та не підлягає доказуванню. Внаслідок отриманих ушкоджень, позивач в період з 25.10.2016 по 11.11.2016 лікувався у медичному закладі 8-ма Міській клінічній лікарні м. Львова, діагноз: закрита черепно-мозкова травми у вигляді закритого перелому кісток склепіння та основи черепа, забій головного мозку легкого ступеня та крововилив в його оболонки. З 2016 по 2019 роки періодично лікувався амбулаторно і стаціонарно з діагнозом: «Стійкі залишкові ознаки закритої черепно-мозкової травми (25.10.2016) у вигляді після травматичної енфалопатії з синдромом внутрішньочерепної гіпертензії, цефалічним, астеноневротичним синдромом», та з 06.02.2019 відповідно до акт огляду МСЕК №340 позивачу встановлено ІІ групу інвалідності терміном на один рік. З 06.02.2020 відповідно до довідки №336478 серії 12ААБ до акту огляду МСЕК від 06.02.2020 позивачу встановлено другу групу інвалідності до березня 2021 року. З 22.02.2021 згідно з актом огляду МСЕК №482 [PERSON] встановлено третю групу інвалідності терміном на два роки (до березня 2023 року). Відповідно до копії довідки №737354 серії 12ААВ до акту огляду МСЕК позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності терміном на 3 роки (до 07 березня 2026 року). З часу встановлення інвалідності, а саме з 06.02.2019 розпочався період стійкої втрати працездатності позивача, що знаходиться у причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, яка мала місце 25.10.2016. На підставі заяви [PERSON] про виплату страхового відшкодування, копії страхового полісу, розрахункових документів та медвитягів, а також вироку суду, ПрАТ «СК «Уніка» складено страховий акт від 29.03.2022 про виплату страхового відшкодування у сумі 40\~826,33 грн. (а.с. 222 Т.1). Як видно з листа №00206490/1 від 16.06.2023 ПрАТ «СК «Уніка» 30.03.2022 здійснило виплату страхового відшкодування [PERSON] у загальному розмірі 40 826,33 грн., з яких: 12 782,22 грн. виплата на лікування згідно з наданими розрахунковими документами; 26 100 грн. у зв`язку із стійкою втратою працездатності згідно з ст. 26.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», та 1941,41 грн. відшкодування морально шкоди згідно з ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (а.с. 221 Т.1). Згідно з висновком експерта Комунального закладу Львівської обласної ради Львівське обласне бюро судово-медичної експертизи №24 від 03.10.2022, відповідно до матеріалів кримінального провадження, записів медичної документації, представлених судом для проведення комісійної експертизи, на період визнання [PERSON] інвалідності ІІ-ІІІ з 06.02.2019 по 07.03.2023 і на час проведення експертизи за наслідками перенесеної черепно-мозкової травми у вигляді енефалопатії з ефалгічним синдромом, помірно антено-невропатичного та лікворно-гіпертензійного синдромів стійка втрата професійної працездатності складає 30 % загальної працездатності, загальної працездатності 20 % (відповідно Наказу МОЗ України №420 від 05.06.2012 «Критерії встановлення ступеня стійкої втрати професійної працездатності» таблиці №1 п.п. 1 б, 1.2 б). Хворий [PERSON] , 1996 р.н., на час перебування на стаціонарному лікуванні з 25 жовтня по 07 листопада 2016 року у зв`язку із перенесеною ЗЧМТ потребував додаткового харчування. За наслідками перенесеної черепно-мозкової травми (2016 рік) [PERSON] потребував санаторно-курортного лікування за показами. З цього приводу лікарською контрольною комісією КНП 2 міська поліклініка Львова 08.08.2019 та 04.03.2021 хворому були надані довідки для отримання путівки та санаторно-курортне лікування. На час періодичного стаціонарного амбулаторного лікування та диспансерного спостереження у невропатолога з приводу черепно-мозкової травми та її наслідків потерпілий потребував медикаментозного лікування відповідно до призначень лікуючих лікарів, яке було відмічено у медичній документації за період 2016-2022 років, наданій для проведення експертизи. Відповідно до записів індивідуальної програми реабілітації інваліда №183 від 24.02.2021, заповненої Сихівською МСЕК [PERSON] не потребував стороннього догляду, протезування. (а.с. 181-191 Т.1). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 1, 2 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Згідно з ч. 1 ст. 1197 ЦК України розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності загальної працездатності. Частиною 1 ст. 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Відповідно до ст. 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Згідно з пунктами 26.1, 26.2 ст. 26 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодовується у розмірах, визначених відповідно до Цивільного кодексу України. Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить: у разі встановлення I групи інвалідності 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку; у разі встановлення II групи інвалідності 18 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку; у разі встановлення III групи інвалідності - 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку; у разі визнання неповнолітньої (малолітньої) особи дитиною-інвалідом 18 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку. Якщо страховику (МТСБУ) не надані документи, що підтверджують розмір шкоди, пов`язаної із стійкою втратою працездатності потерпілим, або цей розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 26.2 цієї статті, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування в розмірі, визначеному у пункті 26.2 цієї статті (п. 26.3 ст. 26 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Згідно з постановою від 14.12.2021 у справі №147/66/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла серед іншого наступних висновків. Зокрема, основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, якщо згідно із\~Законом № 1961-IV\~у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). Як видно з матеріалів справи, позивач просить стягнути на його користь відшкодування шкоди, пов`язаної із стійкою втратою працездатності, за період з 06.02.2019 по 11.06.2023, що обраховано останнім відповідно до ч. 1 ст. 1197 ЦК України, у розмірі 428\~871 грн. Отже, враховуючи, що на момент здійснення ПрАТ «СК «Уніка» страхового відшкодування, серед якого страхова виплата за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, ступінь втрати позивачем професійної працездатності встановлено не було, а відтак така шкода відшкодована відповідно до положень п. 26.2 ст. 26 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у мінімальному розмірі. В ході розгляду справи встановлено, що ПрАТ «СК «Уніка» на підставі договору добровільного страхування наземних транспортних засобів виплатило потерпілому страхове відшкодування, розмір якого не перевищує відповідний ліміт відповідальності. Після проведення комісійної експертизи та встановлення ступеня втрати професійної працездатності [PERSON] , останній із вимогою про здійснення доплати коштів для відшкодування шкоди, пов`язаної із стійкою втратою працездатності до ПрАТ «СК «Уніка» не звертався. Враховуючи усе вищенаведене, оскільки різниці між фактичним розміром шкоди і належною страховою виплатою встановити неможливо, відтак підстави для покладення відповідальності на відповідача [PERSON] відсутні. При цьому, з позовом про відшкодування шкоди позивач [PERSON] звернувся лише до винної у дорожньо-транспортній пригоді особи [PERSON] . У зв`язку з цим, підстави для задоволення первісного позову відсутні. Постановою судді Сихівського районного суду м. Львова від 14.02.2019 у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ст. 124 КУпАП провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення, що є нереабілітуючою обставиною (а.с. 101-102). Положеннями ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також може відшкодовується грішми. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. \~ \~ \~ \~Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, передбачених законом. \~ \~ \~ \~Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяли, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Проте, позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не надано суду належних,\~допустимих та\~достовірних доказів\~наявності такої\~шкоди та\~не обґрунтованорозмір відшкодування такої. \~ \~ \~ \~Таким чином, правові підстави для задоволення зустрічного позову про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] відшкодування моральної шкоди відсутні.

Outcome: dismissed