Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-14 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми неустойки за невиконаним зобов`язанням за договором та стягнення моральної шкоди. В позовній заяві позивач зазначає, що 21 лютого 2020 року уклав договір із [PERSON] про надання послуг з виконання столярних робіт, відповідно до умов якого відповідач зобов`язався в строк до липня 2020 року виготовити кухонні меблі, а також двері та сходи. На виконання умов зазначеного договору ним було сплачено відповідачу аванс в розмірі - 5000 (п`ять тисяч) доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 21 лютого 2020 року складало - 122388,50грн. На підтвердження передачі авансу при фактичному отриманні зазначеної суми коштів 21 лютого 2020 року [PERSON] власноручно написав розписку за якою він отримав авансовий платіж та зобов`язався у визначений за домовленістю сторін строк виконати вказані зобов`язання. Подальші розрахунки за виконану роботу було вирішено провести по факту виконання робіт. Разом з тим, незважаючи на узгоджені між ними умови договору, відповідач їх не виконав та навіть не розпочав виконання робіт, спочатку запевняв, що меблі будуть готові пізніше і потрібно зачекати, а потім повідомив, що взагалі відмовляється виконувати вказані столярні роботи та виготовляти меблі. Так, відповідач згідно умов договору зобов`язаний був передати товар (кухонні меблі, двері та сходи) в строк до липня 2020 року, однак, зобов`язання за договором не було виконано. Після численних звернень до відповідача з вимогою про повернення авансового платежу в результаті невиконання останнім взятих на себе зобов`язань, 21 квітня 2021 року кошти у вказаному розмірі були повернуті [PERSON] . Таким чином, зобов`язання є простроченим з 01 липня 2020 року, відтак, період прострочення надання послуги відповідачем з 01 липня 2020 року по 21 квітня 2021 року (тобто день повернення ним авансового платежу) складає 294 дні. Нормами частини 1 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася. Отже, в даному випадку відповідачем було порушено істотні умови укладеного договору та станом на дату подання даного позову не виконано взятих на себе зобов`язань (не передано товар за отриманою передплатою у встановлений договором строк), що і стало підставою для розірвання договору та стягнення з нього збитків у розмірі сплаченої суми передплати (авансу). Таким чином, вважає, що за прострочення виконання робіт відповідач зобов`язаний згідно ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» № 1023-ХІІ від 12 травня 1991 року сплатити йому неустойку (пеню) в розмірі трьох відсотків авансового платежу за кожен день прострочки, починаючи з 01 липня 2020 року по 21 квітня 2021 року, що сприятиме ефективному захисту законного права як споживача послуг та призведе до відновлення цього порушеного права. Період прострочення надання послуги відповідачем з 01 липня 2020 року по 21 квітня 2021 року складає 294 дні. Вартість послуги становить 5000 (п`ять тисяч) доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 21 лютого 2020 року становило 122388 (сто двадцять дві тисячі триста вісімдесят вісім) гривень 50 копійок. Таким чином, розмір неустойки складає (122388,5 х 0,03%) х 294 дні = 1079 466,50грн. Крім того, протиправними діями відповідача внаслідок неналежного виконання договірних зобов`язань було завдано моральну шкоду. Вважає, що діями відповідача, що полягали в невиконанні останнім умов договору щодо взятих на себе зобов`язань по виконанню слюсарних робіт по виготовленню меблів та тривале неповернення ним сплаченого авансового платежу завдано моральну шкоду, що виразилася у душевних стражданнях та переживаннях та яку він оцінюю в розмірі 30000 (тридцять тисяч) гривень. Просить суд стягнути з [PERSON] на його користь неустойку за невиконання зобов`язань за договором про виконання столярних робіт від 21 лютого 2020 року за період з 01липня 2020 року по 21 квітня 2021 в розмірі 1 079 466 (один мільйон сімдесят дев`ять тисяч чотириста шістдесят шість) гривень 50 (п`ятдесят) копійок; моральну шкоду, завдану внаслідок невиконання ним зобов`язань за договором про виконання столярних робіт в розмірі 30000 (тридцять тисяч) гривень; понесені судові витрати за надання правової допомоги. В судове засідання позивач не з`явився. Через канцелярію суду подав заяву в якій просив задовільнити позовні вимоги в повному обсязі, з підстав зазначених в ньому та розглядати справу у його відсутності. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Шевченко З.В. в судовому засіданні не визнала позовні вимоги. Додатково суду пояснила, що позивачем не обґрунтовано позовні вимоги, договору за яким [PERSON] просить суд стягнути суми неустойки, до суду поданий не був. Довірителем повернуто отриманий авансовий платіж згідно розписки від 21.02.2020р. на виготовлення столярних виробів (двері, сходи, кухня) в результаті невиконання робіт, в повному обсязі ще в квітні 2021 року. Просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У статті 129 Конституції України, закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що згідно розписки від 21.02.2020р. , що містить підписи [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , що проживає за адресою: [ADDRESS] в взяв авансовий платіж у [PERSON] в розмірі 5000 (п`ять тисяч) доларів США для виконання столярних робіт. Термін виконання робіт (двері, сходи, кухня) липень 2020р. Подальші рахунки по факту виконання робіт. З розписки від 21.04.2021р., що містить підписи [PERSON] та [PERSON] , вбачається, що 21.04.2021р. [PERSON] , повернув авансовий платіж [PERSON] в розмірі 5000 (п`ять тисяч) доларів США, які були взяті ним у [PERSON] як авансовий платіж згідно розписки від 21.02.2020р. на виготовлення столярних виробів (двері сходи, кухня) в результаті невиконання робіт. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або не грошовим. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до положень ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Згідно ч. 1 ст. 865 ЦК України договір побутового підряду - це договір підряду, за яким одна сторона (підрядник), що здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Відповідно до ч. 2 ст. 865 ЦК України договір побутового підряду є публічним договором, що накладає на підрядника обов`язки виконувати роботи кожному, хто до нього звернеться, встановлюючи однакові умови для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги, не маючи права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення договору побутового підряду і відмовлятись від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей виконання відповідних робіт (ст. 633 ЦК України ). Відповідно до ч. 3 ст. 865 ЦК України до відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Частина 2 ст. 867 ЦК України передбачає право замовника в будь-який час до здачі йому роботи відмовитися від договору побутового підряду, сплативши підрядникові частину встановленої ціни роботи пропорційно роботі, фактично виконаній до повідомлення про відмову від договору, та відшкодувавши йому витрати, здійснені до цього моменту з метою виконання договору, якщо вони не входять до частини ціни роботи, яка підлягає сплаті. Предметом договору побутового підряду є результат роботи підрядника у певній матеріалізованій формі, який задовольняє побутові та інші особисті потреби фізичної особи. Договір побутового підряду вважається укладеним у належній формі, якщо підрядник видав замовникові квитанцію або інший документ, що підтверджує укладення договору. Відсутність у замовника цього документа не позбавляє його права залучати свідків для підтвердження факту укладення договору або його умов. Представник відповідача в своїх поясненнях зазначає, що істотних умов договору щодо надання послуг з виконання столярних робіт, зокрема виготовлення кухні, дверей та сходів сторони не погодили, а саме: не погодили розміру виробів, кількості виробів, виду матеріалу, з якого будуть виготовлятися вироби, строки виконання визначені не були. Житло позивача, в яке замовлялися кухонні меблі, а також двері та сходи, ще було на стадії будівництва, тому позивач не міг визначитися з розмірами та кількістю замовленого товару. Через відсутність домовленості щодо розміру, кількості, виду матеріалу, фасаду кухонних меблів, дверей та сходів він не зміг приступити до столярних робіт. При вимозі позивача щодо повернення авансового платежу, кошти були йому повернути. Згідно із ч. 2 ст. 263 ЦПК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Зі змісту розписки від 21.02.2020 року не вбачається, що сторонами визначено, розміри виробів, їх кількість, погоджено матеріал для виконання визначених столярних робіт, вигляд замовлених виробів, зокрема їх вигляд чи ескізи. Позивачем не подано жодного належного доказу, яким спростовано твердження відповідача, щодо не укладання спірного договору підряду, через непогодження істотних умов договору. Також не подано позивачем і самого договору підряду на виконання певного виду роботи зокрема столярних робіт. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Разом з тим у постанові від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-11 Велика палата ВС зазначила: «Якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки невиконання правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, підписана сторонами розписка від 21.02.2020 року не може слугувати договором підряду на виконання певного виду роботи зокрема столярних робіт в розумінні ст. 635 ЦК України, оскільки сторонами не досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, тобто договір є неукладений. Позивачем не було надано суду жодних належних доказів щодо укладання договору про надання послуг з виконання столярних робіт з [PERSON] 21 лютого 2020 року. Посилання позивача на ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» якою передбачено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботгу (надання послути) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку з розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі, не може бути застосована в даних правовідносинах, оскільки, жодного договору про надання послуг з виконання столярних робіт з [PERSON] , позивачем укладено не було. Таким чином, наслідки передбачені ч. 1 ст. 611 ЦК України не можуть бути застосовані. Щодо позовної вимоги [PERSON] щодо стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. Стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів», встановлює, що при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Однак, у спорах про захист прав споживачів чинне цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у тих випадках, якщо шкода завдана майну споживача або завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю. В силу з ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. За п. 5 Постанови Пленуму № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Так, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тобто при вирішенні спору про стягнення моральної шкоди суду слід встановити: наявність заподіяної позивачу шкоди, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача. При цьому кожна із вказаних обставин повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Згідно положень частини 5 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до положень частини 7 статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд, оцінюючи подані позивачем докази та вищевикладені обставини вважає, що в задоволенні заявлених позовних вимог про стягнення моральної шкоди необхідно відмовити за недоведеністю позовних вимог, оскільки всупереч вищенаведених вимог закону позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт укладання договору про надання послуг з виконання столярних робіт з [PERSON] , а також заподіяння позивачу майнової шкоди у вигляді неустойки за невиконання зобов`язань за договором про виконання столярних робіт від 21 лютого 2020 року в розмірі 1 079466грн. Тобто, позивачем не надано належних і допустимих доказів в обґрунтування заподіяння йому збитків та моральної шкоди саме внаслідок неправомірних дій відповідача, оскільки судом не встановлена вина відповідача в не укладанні договору щодо виконання столярних робіт. Позивачем не доведені підстави відшкодування заподіяної йому шкоди саме відповідачем, не вказано які саме дії відповідача є неправомірними, що в подальшому потягнуло понесення позивачем збитків та заподіяння моральної шкоди. Враховуючи викладене, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог і з зазначених позивачем підстав, та виходячи з наданих доказів і встановлених на їх підставі конкретних обставин та правовідносин, суд не вбачає підстав для покладення на відповідача обов`язку відшкодувати позивачу моральної шкоди, завданої внаслідок невиконання зобов`язань за договором про виконання столярних робіт в розмірі 30000грн. Частиною 1, пунктом 2 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові - на позивача. Тому, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, вимога позивача, щодо стягнення судового збору з відповідача в його користь не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed