Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-17 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь Львівського комунального підприємства «Львівавтодор» майнову шкоду в розмірі 52163,63 грн. та судовий збір в розмірі 2684,00 грн. В обґрунтування покликається на те, що 24.10.2020 [PERSON] на пр. Червоної Калини, 38 у м. Львові, керуючи автомобілем «Skoda» д.н.з. [NUMBER] , проявив неуважність до дорожньої обстановки, не виконав вимоги дорожнього знаку «Дати дорогу», внаслідок чого відбулось зіткнення із транспортним засобом марки «Opel» д.н.з. [NUMBER] , який рухався прямо по головній дорозі. Внаслідок удару автомобіль марки «Skoda» здійснив наїзд на металеву опору світлофора, що розташований на пр. Червоної Калини поблизу ТЦ «Шувар» у м.Львові та перебуває у власності позивача. Внаслідок вчинення ДТП світлофорний об`єкт отримав технічні пошкодження, у зв`язку з чим позивачу завдано майнової шкоди. Постановою Сихівського районного суду м.Львова від 12.10.2020 [PERSON] визнано винним у скоєнні ДТП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу. На відновлення роботи світлофорного об`єкта позивач поніс витрати, розмір яких становить 52163,63 грн. Таким чином, в силу положень ст.ст.1166, 1187 ЦК України, відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу завдані збитки. Просить позов задовольнити. Ухвалою судді від 31.10.2023 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків такого. Ухвалою судді від 15.11.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження. 04.12.2023 від відповідача надійшов відзив у якому він зазначає, що на момент ДТП його автомобіль «Skoda» д.н.з. [NUMBER] був забезпечений полісом цивільно-правової відповідальності АО/4794017, який видано АТ СК «ІНГО». Дана подія страховиком визнана страховим випадком та відкрито страхову справу щодо відшкодування матеріальної шкоди. Відповідно до ст. 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, це зокрема шкода пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху. Відповідно до практики Верховного Суду, внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність. Розмір страхового відшкодування за заподіяння майнової шкоди відповідно до поліса АО/4794017 становив 130000 грн. Враховуючи вищенаведене, вважає, що позовні вимоги ЛКП «Львівавтодор» до нього є безпідставними, та такими, що не підлягають до задоволення. 19.12.2023 від позивача надійшла відповідь на відзив у якій він зазначає, що саме відповідач будучи водієм транспортного засобу та причетним до вчинення 24.10.2020 ДТП, в результаті якого завдав майнової шкоди позивачу, був зобов`язаний письмово надати страховику АТ СК «ІНГО» повідомлення про ДТП та відомості про місцезнаходження пошкодженого майна позивача, а саме світлофорного об`єкту, а страховик у свою чергу, зобов`язаний був розпочати розслідування події та здійснити відповідні запити. На момент вчинення відповідачем ДТП позивач не отримував від страховика жодних запитів, повідомлень про настання страхового випадку та відкриття страхової справи, та страховик не направляв свого представника на місце страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна, відтак позивачу не було та не могло бути відомо інформацію про укладений між відповідачем та страховиком договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та виданий АТ СК «ІНГО» поліс. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених у такому, просив задоволити. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти позову заперечили, зазначили, що визнають суму відшкодування лише в межах франшизи, в іншій частині позовних вимог просили відмовити. Представник відповідача зазначив, що автомобіль відповідача на момент ДТП був застрахований, відтак позивач міг перевірити інформацію про наявність у відповідача поліса та протягом року звернутись до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Судом встановлено, що 24 жовтня 2020 року о 19:44 год [PERSON] по пр. Червоної Калини, 36 у м.Львові, керуючи транспортним засобом марки «Skoda» д.н.з. [NUMBER] , проявив неуважність до дорожньої обстановки, не виконав вимоги дорожнього знаку «Дати дорогу», внаслідок чого відбулось зіткнення із транспортним засобом марки «Opel» д.н.з. [NUMBER] , який рухався прямо по головній дорозі, внаслідок удару автомобіль марки «Skoda» д.н.з. [NUMBER] , здійснив наїзд на металеву опору світлофора, завдавши транспортним засобам технічних пошкоджень, чим порушив п.2.3б, 8.4б, п.1.5 Правил дорожнього руху України. Наведене стверджується постановою Сихівського районного суду м.Львова від 10.12.2020, якою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП та призначено йому стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За правилами ч.6 ст.82 ЦПК України\~вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Такими чином, вина відповідача в дорожньо-транспортній пригоді доказуванню не підлягає. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ч.3 ст.386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому матеріальної шкоди. Відповідно до частини першої статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Так, згідно довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати від 06.11.2020 по ремонту світлофорного об`єкту на перехресті вулиць пр. Червоної Калини (ринок «Шувар») у м.Львові, загальна вартість виконаних будівельних робіт становить 52163,63 грн. У відповідності до вимог ч.1 ст.1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Із змісту пункту 22.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «Skoda Octavia A5» д.н.з. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] на момент скоєння ДТП була застрахована АТ «СК «ІНГО Україна», згідно полісу №АО/4794017. За цим полісом ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну становить 130000 грн., франшиза 1300 грн. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (№ 1961-IV) у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц, постановиаВеликої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17). Водночас в Законі №1961-IV наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон як спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV). Цивільне законодавство встановлює правило, згідно з яким нездійснення особою своїх майнових прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом (частина друга статті 12 ЦК України). При цьому, ЦПК України містить норми, коли нездійснення цивільного права є підставою для припинення цивільного права, настання інших негативних правових наслідків для носія такого права. Наприклад, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає припинення поруки у зв`язку з пропуском 6 місяців строку звернення кредитора до поручителя, а також, що з припиненням поруки припиняється й право на отримання сум простроченої заборгованості від поручителя. Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV\~підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП. Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1статті 33 Закону № 1961-IV). Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), слід дійти висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності. У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку. Крім того, у Постанові від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17 Велика Палата Верховного Суду враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (АТ СК «ІНГО») обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі №6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі №6-954цс16). Покликання позивача на те, що йому не була на не могла бути відомою інформація про укладення між відповідачем і страховиком договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів є безпідставними, з огляду на те, що в Україні відповідно до вимог Правил дорожнього руху України, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є обов`язковим, про що відомо і самому позивачу. Відтак, останній знаючи, що внаслідок ДТП пошкоджено його майно, мав можливість і повинен був перш за все перевірити інформацію про те, чи застрахована цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «Skoda Octavia A5» д.н.з. [NUMBER] звернувшись з відповідним запитом до Моторного (транспортного) страхового бюро України. Разом з тим, відповідно до п. 12.1 ст. 12 Закону № 1961-IV розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Таким чином, безумовна імперативність зменшення суми страхового відшкодування на суму франшизи у випадку завдання шкоди майну потерпілих встановлена законом. Відтак, враховуючи вищенаведене, а також те, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «Skoda Octavia A5» д.н.з. [NUMBER] була застрахована АТ «СК «ІНГО Україна», з відповідача, як з винної особи підлягає стягненню лише франшиза у розмірі 1300 грн. В решті вимог позов задоволенню не підлягає. Крім того, у відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем сплачено судовий збір у сумі 2684 грн., що підтверджено платіжною інструкцією, яка міститься у матеріалах справи. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 66,83 грн.

Outcome: partial