Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-16 00:00:00

позивач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів ТОВ «Естейт Селлінг» та АТ КБ «Приватбанк» та просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеним між відповідачами. В обґрунтування позову зазначено, що згідно свідоцтва про право власності на житло № С594 від 13.03.2007 вона, її син [PERSON] та її матір [PERSON] були власниками указаної квартири, яка належала їй на праві приватної часткової власності, кожному по 1/3 частині. У 2007 році на прохання її племінниці [PERSON] , якій були необхідні кошти для власних потреб, не маючи дійсного наміру відчужувати власність та не маючи наміру отримувати за це кошти, вона та її матір уклали 22 травня 2007 року договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Ткаченко Л.Б. Відповідно до тексту договору, [PERSON] придбала у неї та її матері квартиру [ADDRESS] , однак цей договір був формальним, оскільки наміру вселятися до квартири т а набувати її у власність [PERSON] не мала, оформлення договору їй необхідно було для отримання кредиту з метою погашення боргу перед іншими особами. Вона пообіцяла, що погасить борг банку та переоформить квартиру знову на неї з матір`ю, тому вони довірили їй та погодились. 22 травня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до якого вона отримала від банку кредит та цього ж дня уклала договір іпотеки житла. Кошти вона використала на свої потреби, вони з матір`ю коштів за договором купівлі-продажу не отримували, а разом з дітьми як жили, так і продовжують жити у квартирі, сплачувати комунальні послуги та відноситись до житла, як до власного. Через деякий час вона дізналась, що [PERSON] належним чином не виконувала свої кредитні зобов`язання перед банком, внаслідок чого виникла заборгованість та рішення суду від 17 травня 2010 року звернуто стягнення на квартиру. На її вимогу [PERSON] дійшла згоди з банком щодо погашення заборгованості та між ними було укладено додаткову угоду до кредитного договору від 29 квітня 2013 року та змінено порядок погашення та розмір заборгованості. Однак [PERSON] продовжувала порушувати умови кредитного договору, тому вона була змушена звернутися до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири фіктивним та визнання недійсним договору іпотеки. В подальшому банк вирішив провести відчуження квартири та вона отримала по пошті копію договору купівлі-продажу квартири від 03 червня 2016 року, згідно тексту якого АТ КБ «Приватбанк» продав, а ТОВ «Естейт Селлінг» придбав квартиру [ADDRESS] . Таким чином банк, достовірно знаючи, що нею оспорюється договір купівлі-продажу квартири та договір іпотеки, уклав договір купівлі-продажу спірного майна. Разом з тим, оскільки банк набув права продажу майна за договором іпотеки, який нею оспорюється і який є недійсним, а [PERSON] набула право власності на квартиру за договором купівлі-продажу, який є фіктивним, то відповідно і наступний договір купівлі-продажу, укладений банком з ТОВ «Естейт Селлінг» є недійсним, так як укладений з порушенням вимог, встановлених ст. 203 ЦК України. Так, при вчиненні оспорюваного договору продавець приховав, що у квартирі зареєстрований її неповнолітній син [PERSON] , [INFO] , іншого житла ні вона ні її діти не мають. Таким чином договір купівлі-продажу квартири порушує права неповнолітньої дитини, оскільки для здійснення відчуження квартири дозвіл повинен надати орган опіки та піклування, що не було здійснено, а тому наявні підстави для визнання правочину недійсним. Ухвалою суду від 11 січня 2017 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 01 березня 2017 року зупинено провадження по справі до ухвалення рішення по справі №214/2835/16-ц за позовом [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу фіктивним, визнання договору іпотеки недійсним. Ухвалою суду від 27 червня 2022 року цивільну справу прийнято до провадження суддею Ткаченком А.В.; провадження по справі поновлено, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. У судове засідання учасники процесу не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у порядку, передбаченому ст. 128 ЦПК України, причини неявки суд не повідомили. Представник АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із відзивом на позов, в обґрунтування якого зазначено, що рішенням виконкому Саксаганської районної у місті ради від 18 квітня 2007 року № 204 надано дозвіл [PERSON] на продаж 1/3 частини квартири, що належить малолітньому [PERSON] , [INFO] за умови одночасного придбання будинку [ADDRESS] , співвласником 2/3 частин якого має бути малолітній [PERSON] , 1/3 частини - [PERSON] . Згідно заяви від 19 травня 2007 року [PERSON] , як батько малолітнього [PERSON] 1997 року народження, надав згоду на продаж квартири. Рішенням суду від 26.01.2022 у справі № 214/2835/16-ц відмовлено [PERSON] у задоволенні вимог про визнання договору купівлі-продажу фіктивним та визнання договору іпотеки недійсним. У вказаній справі встановлено, що спірна квартира була продана [PERSON] з дозволу органу опіки та піклування, але при цьому [PERSON] порушила взяте на себе зобов`язання щодо одночасного придбання будинку для проживання малолітньої дитини. Приватбанк під час укладення з ТОВ «Естейт Селлінг» договору купівлі0-продажу квартири діяв від імені [PERSON] на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 17 травня 2010 року про звернення стягнення на предмет іпотеки. Для укладення оспорюваного договору купівлі-продажу вже не було потрібно жодного дозволу органу опіки та піклування, бо [PERSON] не являється дитиною [PERSON] , ані вказаних юридичних осіб. Весь позов та його обґрунтування стосується лише порушень, допущених з боку [PERSON] своїх батьківських обов`язків, оскільки вона продала квартиру, маючи дозвіл органу опіки та піклування, але не здійснила одночасного придбання будинку для проживання її сім`ї та дитини. До того ж [PERSON] не виконала свого обов`язку перед [PERSON] за договором купівлі-продажу квартири щодо зняття з обліку всіх членів своєї сім`ї, у тому числі й сина [PERSON] . Тому просить відмовити у задоволенні вимог. Представник третьої особи Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, як орган опіки та піклування, звернулася до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності. Враховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України та частини другої статті 247 ЦПК України, зважаючи на строки перебування справи в провадженні суду, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників процесу на підставі наявних у справі доказів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов таких висновків. Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як встановлено судом та не оспорюється учасниками процесу, 03 червня 2016 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» як продавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг», як покупцем, укладено договір-купівлі-продажу, за умовами якого продавець передає у власність покупцю нерухоме майно, а саме трикімнатну квартиру під [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири укладеного 22 травня 2007 року. Продаж указаного нерухомого майна здійснювався на підставі рішення (заочного) Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 17.05.2010 про звернення стягнення в рахунок погашення за кредитним договором на квартиру під [ADDRESS] (а.с. 6 - копія договору). Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 січня 2022 року у справі № 214/2835/16-ц, відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», треті особи: [PERSON] , Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕстейСелінг» про визнання договору купівлі-продажу фіктивним, визнання договору іпотеки недійсним. В обґрунтування відмови судом зазначено, що не може бути правовою підставою для визнання договору купівлі-продажу квартири фіктивним посилання позивача на те, що вона не отримувала грошових коштів за вказаним договором, оскільки дана обставина спростовується нотаріально засвідченою заявою та договором купівлі-продажу квартири, відповідно до яких [PERSON] , яка діяла від себе та від імені малолітнього [PERSON] , своїм підписом підтвердила факт отримання від [PERSON] грошових коштів за куплену нею квартиру та здійснення останньою повного розрахунку за договором. Розрахунок здійснювався готівкою в приміщенні нотаріальної контори. Належних та допустимих доказів на спростування зазначених обставин позивачем суду не надано. Крім того, своїми підписами сторони засвідчили, що договір купівлі-продажу не носить характеру фіктивного та удаваного правочину (пункт 5.1 договору купівлі-продажу квартири від 22 травня 2007 року). Посилання позивача на те, що вона до теперішнього часу продовжує сплачувати комунальні платежі та утримувати квартиру, що вона користується квартирою та зареєстрована у ній, що вона деякий час сплачувала кошти замість відповідача за додатковою угодою (реструктуризації), що, на її думку, свідчить про відсутність намірів на реальне настання наслідків укладення ними оспорюваного правочину, не можуть свідчити про фіктивність договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Для здійснення продажу квартири, позивачем отримано дозвіл виконкому Саксаганської районної у місті ради на відчуження 1/3 частини квартири, що належала малолітньому [PERSON] , отримано нотаріально посвідчений дозвіл батька малолітнього на продаж від його імені належної йому частки квартири. Матеріалами справи встановлено та не заперечувалося позивачкою у позовній заяві, що вона добровільно, свідомо, з власної волі на прохання своєї племінниці підписала договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , за яким вказана нерухомість була відчужена на користь [PERSON] . Реальність настання передбачених договором купівлі-продажу наслідків була реалізована відповідачем у справі шляхом реєстрації права власності на спірну квартиру у встановленому законом порядку. Наведені обставини виключають фіктивність договору купівлі-продажу спірної квартири. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Згідно статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Положеннями статті 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. Особливості купівлі-продажу об`єктів незавершеного будівництва та майбутніх об`єктів нерухомості визначаються законом. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. До договору купівлі-продажу, що укладається на організованих ринках капіталу та організованих товарних ринках, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і договорів купівлі-продажу фінансових інструментів, укладених поза організованим ринком, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом. Відповідно до частин першої та третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17). Отже, оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Позивач [PERSON] не вказала, у чому полягає порушення відповідачем її прав чи інтересів, яким чином оспорюваний правочин має негативний вплив на неї, з огляду на чинність договору купівлі-продажу квартири від 22 травня 2007 року, відповідно до якого власником квартири по [ADDRESS] являється [PERSON] , що не спростовано позивачем у судовому засіданні. У справі відсутні докази порушення прав, свобод та інтересів позивача із підстав, заявлених у позові, а доводи позивача про порушене право (законний інтерес) є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативного впливу оскаржуваного договору на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси позивача. Як на підставу позову позивач посилався на те, що вона 22 травня 2007 року уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу спірної квартири з метою отримання останньою кредиту, а банк, укладаючи оспорюваний договір, вчинив його стосовно майна, право користування яким має неповнолітня дитина, що суперечило її інтересам - звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та порушення охоронюваних законом інтересів дитини, без отримання дозволу органу опіки та піклування. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, зазначено, що цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник, проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини, які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. У постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 1612/2343/12, зазначено, що «за змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Установивши, що [PERSON] є бабою, а не матір`ю малолітньої, яка проживає як член сім`ї власника у спірній квартирі, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли необґрунтованого висновку про задоволення вимог позову, оскільки для укладення [PERSON] оспорюваного договору купівлі-продажу квартири згоди органу опіки і піклування не потребувалося». Отже, органи опіки та піклування надають згоду на відчуження будинку, квартири, якщо таке відчуженння здійснюється батьками або особами, які їх замінюють. Натомість позивач оскаржує укладений між відповідачами договір купівлі-продажу від 03 червня 2016 року стосовно нерухомого майна, належного третій особі [PERSON] , при цьому дозволу на укладення такого договору від органів опіки та піклування не потребувалось за умови чинності договору купівлі-продажу від 22.05.2007. Крім того, позивачем не зазначено, яким чином оспорюваний договір купівлі-продажу квартири від 03 червня 2016 року суперечить правам та інтересам дитини позивача, який продовжує проживати у спірній квартирі, що підтверджується письмовими доказами у справі та рішення судів у справі № 214/9829/14-ц, копії яких додані представником позивача до матеріалів справи. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постанові від 08 листопада 2023 року у справі № 405/1188/22 (провадження № 61-8180св23). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Враховуючи відмову у задоволенні вимог позивача, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed