Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-15 00:00:00

У квітні 2022 року позивач звернулася до [PERSON] із позовом у якому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно його малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що з 12.06.2010 перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням суду від 17.06.2016 шлюб між сторонами було розірвано. З того часу відповідач жодного разу не відвідав дітей, не телефонував, взагалі не цікавився життям та здоров`ям дітей, та не виконує жодного з покладених законом на батьків обов`язків. Всі питання щодо виховання та утримання дітей вирішуються позивачкою та її теперішнім чоловіком, який повністю замінив дітям батька і вони називають його «татом». Також, відповідач має заборгованість по сплаті аліментів за рішенням суду. Оскільки відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, позивач просить задовольнити її позов. Ухвалою суду від 01 травня 2023 року провадження у справі відкрито, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 12 вересня 2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду. У судове засідання позивачка не з`явилася, засобами поштового зв`язку надіслала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності у якій позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Будь-яких заяв та клопотань від відповідача не надходило. Представник третьої особи у засідання не з`явився, 09.08.2023 засобами поштового зв`язку надіслав висновок щодо розв`язання спору, а також заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.49,50-51). У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, яка не повідомила про причини неявки та не подала відзив відповідно до статті 280 ЦПК України суд, за згодою позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони є батьками малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.8,9). Шлюб між сторонами розірвано рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 17.06.2016 у справі №428/4809/16-ц (а.с.7). Оцінюючи доводи позивача про неналежне виконання відповідачем батьківських обов`язків суд враховує наступне. Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 22.03.2017 у справі №428/1590/17 з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з 14.02.2017 року і до досягнення дітьми повнолітнього віку (а.с.12-13). Згідно довідки державного виконавця від 28.02.2023 (а.с.15) [PERSON] станом на 28.02.2023 має заборгованість зі сплати аліментів на дітей за виконавчим листом №428/1590/17, у сумі 192434,64 грн. Зі змісту розрахунку наведеного у довідці вбачається, що боржником за період з 01.03.2020 по01.02.2023 не здійснено жодного платежу. Наведене свідчить про ухилення відповідача від обов`язку утримувати дітей, забезпечувати їх матеріально. Суду надано психолого-педагогічні характеристики, видані спеціалізованою школою І-ІІІ ступенів №234 м.Києва, з яких вбачається, до діти сторін: [PERSON] та [PERSON] за місцем навчання характеризуються виключно з позитивної сторони, їх мати [PERSON] бере активну участь у житті класу й школи, усі питання щодо навчання, поведінки та виховання дітей вирішуються з матір`ю (а.с.16,17). В матеріалах справи міститься ряд повідомлень Національної поліції України, наданих за заявами [PERSON] щодо встановлення місцезнаходження [PERSON] , у яких зокрема зазначено, що останній знаходиться у розшуку, як особа яка переховується від суду за ст.286 ч.2 КК України; 31.03.2018 [PERSON] перетнув межі державного кордону України та до теперішнього часу не повертався (а.с.20,21,22,23). Наведені докази свідчать про те, що відповідач не цікавиться життям своїх дітей, ухиляється від обов`язку виховувати їх. 27 липня 2023 року органом опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації складено висновок, у якому вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з тим, що він ухилився від виховання та утримання дітей. Як встановлено у ч.19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Натомість висновок органу опіки та піклування містить мотиви його прийняття, посилання на обставини справи, норми законодавства, яким керувався орган опіки та піклування та не суперечить інтересам дітей, тому із зазначеним висновком суд погоджується. Зі змісту висновку вбачається, що його наданню передувала підготовча робота комісії з питань захисту дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, зокрема, обстежено умови проживання позивачки та дітей; проведено бесіду зі старшою дитиною. Так, у висновку органу опіки та піклування, серед іншого, зазначено, що батьки дітей [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб у 2016 року. З того часу малолітні [PERSON] та [PERSON] постійно проживають з матір`ю [PERSON] , яка займається їх вихованням та утриманням. В 2018 році [PERSON] вийшла заміж за громадянина [PERSON] , якого діти називають батьком. На даний час родина в складі матері, малолітніх [PERSON] , [PERSON] , вітчима та маленького братика мешкають у м.Києві, в квартирі створено належні умови для проживання та розвитку дітей. Діти відвідують спеціалізовану школу І-ІІІ ступенів №234 з поглибленим вивченням економіки і права Дніпровського району м. Києва. Спеціалістами служби у справах дітей та сім`ї було проведено бесіду з малолітньою [PERSON] , 2013 року народження, яка повідомила, що батько тривалий час не спілкується з нею та братом, не займається їх вихованням та утриманням, не цікавиться їх життям та здоров`ям. Батько дітей [PERSON] з 2016 року з дітьми не проживає, вихованням та утриманням дітей не займається, не цікавиться їх життям та здоров`ям, інтересами, не бере участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дітей, матеріально не допомагає, має заборгованість по оплаті аліментів; батько малолітніх дітей жодного разу не звернулася до органу опіки та піклування чи до суду про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дітей, і на даний час місцеперебування його невідомо. Оцінюючи наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав суд керується наступними нормами права. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Як встановлено у ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Звертаючись до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, позивач, як на підставу позову, посилалась на ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (п.п. 94-102. рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09). Європейський суд з прав людини зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulingerand Shuruk v. Switzerland), (заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року), що інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. Відповідно до п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідність харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України Відповідно до частин першої, другої статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (Конвенція ООН про права дитини) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. З матеріалів справи судом не встановлено жодних намагань відповідача виховувати дітей. А зазначені у висновку органу опіки та піклування обставини свідчать про фактичне самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків по вихованню дітей. В силу вимог ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надані позивачем «письмові свідчення» осіб (а.с.25,26,27,28,29) не відповідають вимогам допустимості, оскільки ці особи не допитувалися у судовому засідання безпосередньо судом, а відтак такі докази суд не оцінює та не приймає. Таким чином, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи, дослідивши та оцінивши наявні докази у сукупності, суд дійшов висновку що позивачем доведено ту обставину, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, а тому наявні достатні правові підстави для задоволення позовних вимог про позбавлення батьківських прав. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено, з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved