Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-23 00:00:00

29 серпня 2023 року КП «Теплоенерго» ДМР звернулося до суду з позовом до [PERSON] із вимогою про стягнення заборгованості за договором постачання теплової енергії (а. с. 1-4). В обґрунтування позовних вимог зазначено, що за державною програмою забезпечення населення послугами теплопостачання, протягом опалювальних періодів з жовтня 2019 року по 2022 рік КП «Теплоенерго» ДМР надавало теплову енергію за адресою: [ADDRESS] , де відповідно до довідки № 3537 від про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщені/будинку осіб від 20 травня 2022 користувачами є: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Відсутність договору само по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати комунальних послуг. Відповідач на підставі відкритого особистого рахунку № 8-802282 повинен був сплачувати за надані послуги щомісячно. Однак оплата за ці послуги не здійснювалася належним чином, у зв`язку з чим станом на 01 липня 2022 року за ним рахується заборгованість у сумі 14296 гривень 73 копійки. Даний борг було реструктуризовано шляхом укладання зі споживачем [PERSON] договору про реструктуризацію заборгованості за послуги централізованого опалення ті гарячого водопостачання №110/2022 р./Ц.О.А. строком на 12 місяців. На момент укладання договору заборгованість - 14296 гривень 73 копійки, інфляційне збільшення суми боргу 9005 гривень 27 копійок, загальна заборгованість складає 23302 гривні, яку позивач прохає стягнути з відповідача разом із судовими витратами по справі. Ухвалою суду\~від 04\~вересня 2023\~року у\~справі відкрито\~спрощене позовне\~провадження з\~викликом сторін\~(а.\~с.\~26),\~копія якої надіслана учасникам справи 14 вересня 2023 року за вихідним № 27701/23-вих/2/204/3357/23 (а. с. 27). 27 вересня 2023 року на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» повернуто конверт (а. с. 28), яким відповідачу направлялася копія ухвали про відкриття провадження у справі та позовна заява з додатками. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення (а. с. 38). Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом розміщення оголошення про його виклик на офіційному сайті суду (а. с. 37), про причини неявки суду невідомі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення. Судом встановлено, що КП «Теплоенерго» ДМР є комунальним підприємством, основним видом діяльності якого є виробництво, транспортування та постачання теплової енергії у вигляді гарячої води для задоволення потреб опалення та гарячого водопостачання населення та інших груп споживачів (а. с. 17-21). КП «Теплоенерго» ДМР надає послуги з централізованого опалення, в тому числі за адресою: [ADDRESS] . Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Приписами п. 1 ч. 2 ст.\~11\~ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Приписами ст.\~509\~ЦК України\~визначено, що\~зобов`язанням\~є правовідношення,\~в якому\~одна сторона\~(боржник)\~зобов`язана\~вчинити на\~користь другої\~сторони (кредитора)\~певну дію\~(передати\~майно,\~виконати роботу,\~надати послугу,\~сплатити гроші\~тощо)\~або утриматися\~від вчинення\~певної дії\~(негативне\~зобов`язання),\~а кредитор\~має право\~вимагати від\~боржника виконання\~його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Нормою ст. 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Нормами ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Приписами ст. 549 ЦК України визначено поняття неустойки. Так, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є\~неустойка,\~що обчислюється\~у відсотках\~від суми\~невиконаного або\~неналежно виконаного\~зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нормами ст.\~319\~ЦК України\~визначено,\~що власник\~володіє,\~користується,\~розпоряджається своїм\~майном на\~власний розсуд та\~має право\~вчиняти щодо\~свого майна\~будь-які\~дії,\~які не\~суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Крім того, вимогами ч. 4 ст. 319 ЦК України визначено, що власність зобов`язує. Відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст.\~1\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. У статті 67\~Житлового кодексу\~Української РСР закріплено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно з вимогами п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно з вимогами ст.\~1\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до вимог ч. 6 ст.\~19\~Закону України\~«Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У пункті 10 Постанови Кабінету\~Міністрів України\~№ 630\~від 21\~липня 2005\~року «Про\~затвердження Правил\~надання послуг\~з централізованого\~опалення,\~постачання холодної\~та гарячої\~води і\~водовідведення та\~типового договору\~про надання\~послуг з\~централізованого опалення,\~постачання холодної\~та гарячої\~води і\~водовідведення» визначено, що споживач зобов`язаний вносити щомісячну плату за надані послуги згідно встановлених тарифів. Відповідно до вимог п. п. 1, 5 ч. 3 ст.\~20\~Закону «Про\~житлово-комунальні\~послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Приписами ч. 4 ст. 23 та ч. 3 ст. 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що послуги з централізованого водопостачання/водовідведення надаються згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з централізованого водопостачання/водовідведення, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. Разом з цим, Верховний Суд України у своїй постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зазначив про те, що не дивлячись на те, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Разом з цим, такому праву споживача прямо відповідає його обов`язок щодо оплати житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16. Вимогами ч.\~1\~ст.\~13 ЦПК\~України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, статтею 322 ЦК України визначено, що на власника покладається тягар утримання майна. Приписами ст.\~541\~ЦК України визначено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Водночас, нормами ч. 3 ст.\~9\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» визначено, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку від 01 липня 2022 року №10/5-716 (а. с. 8), у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (20 травня 1961 р.н.); [PERSON] ( [INFO] ); [PERSON] ( [INFO] ); [PERSON] ( [INFO] ), а відтак всі є споживачами послуг КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради за вказаною адресою, всі зареєстровані за даною адресою особи знаходиться у фактичних договірних відносинах, згідно з якими позивач надає послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання. На виконання зазначених норм закону всі споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, які фактично користуються ними, але станом на дату подання позовної заяви 2023 рік, [PERSON] ( [INFO] ), є неповнолітньою дитиною 16 років, а тому у нього не може бути солідарного обов`язку щодо погашення заборгованості за вказаний період часу. Таким чином, суд вважає, що зареєстровані за даною адресою особи, а саме: [PERSON] ( [INFO] ); [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ), знаходяться у фактичних договірних відносинах, згідно з якими позивач надає послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання, а тому зобов`язані всі сплачувати за ці послуги грошові кошти відповідно до норм та тарифів, що діяли у відповідний період. Однак позивач прохає стягнути заборгованість лише з однієї зареєстрованої особи, тобто лише з [PERSON] . Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст.\~89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що особовий рахунок № [NUMBER] для оплати послуг з теплопостачання КП «Теплоенерго» ДМР здійснений на 4 особи, які є зареєстрованими за вказаною адресою, та відкритий саме на ім`я [PERSON] (а. с. 8), що вбачається з розрахунку заборгованості по особистому рахунку, але відповідачем в даній справі позивач визначив [PERSON] , який не є власником вказаної квартири. Так, відповідно до особового рахунку за період з жовтня 2016 року по червень 2022 року (а. с. 8-9), за [PERSON] рахується заборгованість у сумі 14296 гривень 73 копійки. Однак суд не приймає до уваги вказаний особовий рахунок як неналежний доказ у справі, оскільки він складений не на відповідача у справі, а на іншу особу. Доказів того, що вказана особа є власником вказаної квартири позивачем не надано. Частиною 1\~статті 626 ЦК України, передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 6 Порядку погашення реструктуризованої заборгованості та внесення поточних платежів за житлово-комунальні послуги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2003 р. № 976, передбачено, що договір про реструктуризацію заборгованості укладається: для житлового приміщення, що перебуває у приватній власності, - з його власником; для житлового приміщення іншої форми власності - з квартиронаймачем або у разі відсутності такої можливості - з однією із зареєстрованих в житловому приміщенні осіб. Так, на підтвердження позовних вимог позивачем надано копію договору № 110/2022р./Ц.О.А. про реструктуризацію заборгованості за послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання від 04 липня 2022 року, який начебто укладено відповідачем (а. с. 6). Однак, суд не приймає до уваги даний договір та вважає його неналежними доказом\~у справі, оскільки суд не має можливості встановити особу, з яким укладений договір, через те, що договір не містить жодних особистих даних відповідача [PERSON] для його ідентифікації. З огляду на викладене, суд дійшов переконливого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог через їх недоведеність належними, допустимими та достатніми доказами, чепрез що у їх задоволенні слід відмовити. Разом з цим, зважаючи на те, що вимога про стягнення інфляційних витрат є похідною від первісної вимоги про стягнення заборгованості, підстав для її задоволення також немає. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Враховуючи те, що судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог належними, допустимими та достатніми доказами, а тому про відсутність підстав для стягнення із [PERSON] заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення, у зв`язку із чим суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6Конвенції\~про захист\~прав людини\~і основоположних\~свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. На підставі приписів ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, судовий збір не відшкодовується. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed