Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-14 00:00:00

\~ \~ \~ \~12.09.2023 року [PERSON] через свого представника звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що він разом зі своєю сім`єю проживає в квартирі [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] проживає по сусідству з ним у квартирі [ADDRESS] їх спільному користуванні знаходиться коридор, як допоміжне приміщення загального користування багатоквартирного будинку. В жовтні 2021 року відповідачка самочинно, без згоди інших мешканців будинку, розмістила різні побутові предмети та матеріали, які займають значну площу даного приміщення та заважають проходу до його квартири. Добровільно [PERSON] відмовилася усунути вказані перешкоди шляхом очищення коридору від вчиненого нею безладу. Разом з тим, 08.11.2021 року адміністративною комісією при виконавчому комітеті Луцької міської ради було винесено постанову щодо відповідачки, якою її визнано винною та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 150 КУпАП. Вказаними діями [PERSON] створює вагомі незручності для нього та його сім`ї в користуванні власною квартирою. Вказує, що така поведінка відповідачки спричинила постійні сварки та конфлікти, через що він став дратівливим та замкнутим, терпить незручності через те, що не має можливості повноцінно пересуватися коридором, який є спільною власністю багатоквартирного будинку, та створює йому та його сім`ї вагомі незручності та спричиняє моральну шкоду. Враховуючи наведене, просить суд зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні приміщенням загального користування шляхом демонтажу самочинно встановлених меблів у коридорі загального користування між квартирами [ADDRESS] та [ADDRESS] , стягнути з неї на свою користь заподіяну моральну шкоду в розмірі 10000 грн. та судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 7000 грн. \~ \~ \~ \~До початку судового засідання представником позивача було подано до суду заяву з проханням розгляд справи здійснювати у її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. \~ \~ \~ \~Відповідач до судового засідання подала до суду заяву з проханням розгляд справи відкласти на іншу дату, у зв`язку з її перебуванням за межами України. \~ \~ \~ \~Однак, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, оскільки даний спір вже тривалий час перебуває в провадженні суду, судові засідання неодноразово відкладалися за клопотання відповідачки, остання мала можливість скористатися своїм правом щодо подання відзиву, в якому викласти свої заперечення щодо позову, однак таким процесуальним правом не скористалася, також [PERSON] попри наявну в законодавстві можливість, не забезпечила участь в судовому засіданні свого представника. \~ \~ \~ \~При цьому, суд вважає, що неявка відповідачки не перешкоджає розгляду справи по суті. \~ \~ \~ \~З огляду на наведене, суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідачки про відкладення розгляду справи. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. \~ \~ \~ \~Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, з урахуванням пояснень допитаних у ході розгляду справи свідків, суд приходить до наступних висновків. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що з листопада 2020 року позивач [PERSON] разом з членами своєї сім`ї проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10-12). \~ \~ \~ \~У жовтні 2021 року [PERSON] , яка є мешканкою квартири за адресою: [ADDRESS] , а відтак сусідкою позивача, розмістила в коридорі (допоміжному приміщенні загального користування) багатоквартирного будинку поряд зі своїм житлом дерев`яні меблі разом із іншими побутовими предметами, речами та матеріалами. \~ \~ \~ \~Вищевказані обставини підтверджуються фото таблицею (а.с. 13-16), а також постановою адміністративної комісії при виконавчому комітеті Луцької міської ради від 08.11.2021 року, якою [PERSON] визнано винною та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 150 КУпАП (а.с. 19). \~ \~ \~ \~Зокрема, вищевказаною постановою встановлено, що 01.10.2021 року о 18:16, відповідачка порушила правила користування жилими будинками та жилими приміщеннями, а саме: здійснила захаращення території спільного користування по [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~В силу положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України вищевказаним рішенням суб`єкта владних повноважень підтверджується той факт, що саме [PERSON] розмістила в коридорі (допоміжному приміщенні загального користування) багатоквартирного будинку поряд зі своїм житлом дерев`яні меблі разом із іншими побутовими предметами, речами та матеріалами, та те, що остання порушила правила користування жилими будинками та жилими приміщеннями. \~ \~ \~ \~При цьому, суд вважає доведеним, що у даному випадку своїми діями, які мають триваючий характер та вчиняються й по дату винесення даного судового рішення, відповідачкою чиняться перешкоди позивачу у користуванні квартирою, яку останній займає. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласники на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Право власності має фундаментальний характер, захищається нормами національного законодавства з урахуванням принципів статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності, зокрема у ст. 41 Конституції України. Згідно з ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. За правилами ч. 2 ст. 10 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року N 2482-ІІ власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудиикової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. У Рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02.03.2004 року № 4-рп/2004 зазначено, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення ч. 1 ст. 1, положення п. 2 ст. 10 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 09.11.2011 року № 14-рп/2011 у справі № 1-22/2011 щодо офіційного тлумачення положень п. 2 ст. 10 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» в аспекті конституційного звернення положення п. 2 ст. 10 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року № 2482-ХІІ (2482-12) зі змінами необхідно розуміти так, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 598/175/15-н (провадження № 14-363це19) зазначено: «При вирішенні спору Велика Палата Верховного Суду керується вимогами ч. 2 ст. 10 Закону № 2482-ХП, за якою власники квартир багатоквартирних будинків та жилої площі в гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудннкової території відповідно до своєї частки у манні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. іп.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації пе підлягають. При цьому законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення як окремого об`єкта нерухомості. Згідно зі ст. 1 ЗУ № 2482-ІІ допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення)». Таким чином, на допоміжні приміщення багатоквартирного будинку поширюється правовий режим як спільної сумісної, так і спільної часткової власності, який передбачає особливий порядок здійснення правомочностей власника щодо володіння, користування і розпорядження. При цьому в законодавчому порядку не виокремлюються суб`єкти права спільної власності залежно від підстав набуття права власності на квартиру. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого неманнового або майнового права та інтересу. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. АО «Дженерал Лігал Груп» в інтересах позивача [PERSON] , на адресу відповідача [PERSON] було надіслано претензію щодо негайного усунення перешкод в користуванні та очищення приміщення коридора, як території загального користування на дев`ятому поверсі в буд. [ADDRESS] , від речей та предметів, що належать відповідачу на праві власності. Однак, з моменту отримання даної претензії відповідач не здійснила жодних дій на усунення перешкод в користуванні спірним коридором. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні приміщенням загального користування та зобов`язання вчинити дії у повному обсязі. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України, яка визначає загальні підстави відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами, але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування. Крім цього, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня впни особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. Пункт 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснює, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд вважає доведеним, що між неправомірними діями відповідачки та заподіянням позивачу шкоди, яка полягає в існуванні тривалих перешкод у користування своїм майном, є причинно-наслідковий зв`язок. При визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] суд приймає до уваги наступне: неправомірні дії є тривалими (понад 2 роки); позивач є військовослужбовцем та брав участь у забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, в ході чого отримав бойове травмування; після перенесеної травми та тривалого несення військової служби стан здоров`я позивача погіршився, йому необхідний час для відновлення, спокій та відсутність нервових переживань; постійні конфліктні ситуації з відповідачем та неможливість вирішити даний конфлікт на протязі тривалого періоду часу; [PERSON] та члени його сім`ї, серед яких є новонароджена дитина (народилася [INFO] ) терплять повсякденні незручності пов`язані зі створеними відповідачкою перешкодами у користуванні належним їм майном, у тому числі під час користування дитячим візком. Таким чином, суд вважає заявлену до стягнення майнову шкоду в розмірі 10000 грн. розумною та такою, що відповідає критерію справедливості, а відтак у повній мірі обґрунтованою. Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди в повному обсязі. Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Судом встановлено, що 26.07.2023 року між АО «Дженерал Лігал Груп» та [PERSON] було укладено Договір про надання правової допомоги № 26-07/01, предметом якого є надання правничої допомоги у правовідносинах, які є предметом даного спору. На виконання умов вищевказаного договору позивачем було сплачено 7000 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 07-09/01 від 07.09.2023 року. З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи та значимості таких дій при розгляді справи, суд вважає, що зазначені представником позивача витрати на професійну правничу допомогу є належним чином обґрунтованими та такими, які відповідають принципам розумності та справедливості. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд також виходив з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та складності), розумності їхнього розміру та конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Також слід зауважити на такому. Так, внаслідок запровадження з 15.12.2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, які наводяться сторонами, та не може діяти на користь будь-якої із сторін. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 року в справі № 755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої сторони. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу застосувала відповідний підхід, надавши оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона мала заперечення. Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог ч. 5 ст. 137 ЦПК України за наявності клопотання іншої сторони. До такого висновку прийшов Верховний Суд у своїй постанові від 28.09.2021 року при розгляді справи № 160/12268/19. Разом з тим, відповідачкою не було подано клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову, покладаються на відповідача. За наведених обставин, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача 7000 грн. понесених витрат на правничу допомогу. Також, у відповідності до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України із відповідачки на користь держави підлягає стягненню 1073,60 грн. судового збору за позовну вимогу про усунення перешкод у користуванні приміщенням загального користування та зобов`язання вчинити дії та 1073,60 грн. за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди.

Outcome: approved