Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-10 00:00:00

У \~серпні \~2023\~ року\~ позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування якого зазначила, що вона перебувала з 16 листопада 1991 року з відповідачем у шлюбі, який зареєстровано Шманьківською сільською радою Чортківського району, про що складений відповідний актовий запис №14. В подальшому, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 09 лютого 2022 року шлюб розірвано. При цьому, зазначала, що за час перебування у шлюбі ними було набуте спільне майно, а саме 18 квітня 1997 року між відповідачем та його тіткою [PERSON] укладено договір довічного утримання. Згідно умов даного договору у власність відповідача перейшла квартира, яка знаходиться в [ADDRESS] , та останній зобов`язався її довічно утримувати, забезпечувати її їжею, одягом, доглядом, та надавати матеріальне забезпечення в розмірі 50 грн. щомісячно. Вказувала, що даний договір був укладений в інтересах їх сім`ї, та зобов`язання щодо догляду тітки [PERSON] за її життя несла в основному вона. Також, зазначала, що із кінця 1997 року вони перевезли тітку [PERSON] у смт. Ланівці, Лановецькго району Тернопільської області, де вони на той час проживали, так як вона хворіла та потребувала постійного догляду. Кошти на утримання [PERSON] , матеріальне забезпечення та забезпечення усім необхідним йшли із їхнього сімейного бюджету. В подальшому, 25 січня 1999 року ,Чернівецьким обласним бюро технічної інвентаризації за відповідачем [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру що знаходиться на [ADDRESS] , про що внесено запис в реєстрову книгу №70, за реєстровим №9688, та відповідно зроблено відмітку у Договорі довічного утримання. \~ \~ \~ \~ [INFO] [PERSON] померла, та у зв`язку із її смертю договір довічного утримання відповідно до частини другої статті 755 ЦК України припинив свою дію. Після смерті тітки [PERSON] вона із дочкою [PERSON] та відповідачем переїхали та стали проживати в квартирі, яка знаходиться в [ADDRESS] , а тому вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя. В даній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , їхня спільна донька [PERSON] , а також вона - позивачка [PERSON] . Посилаючись на\~вказане,\~просила визнати за нею право власності на квартири [ADDRESS] . У судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, однак від її представника [PERSON] у матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечувала щодо винесення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на сайті у судове засідання не з`явився, причину своєї неявки суду не повідомив. Внаслідок чого суд вважає, що можливо розглянути справу за його відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд приходить до наступного. Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, ч.2 ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Крім того, положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи убачається, що з 12 травня 1970 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбу, який зареєстровано Шманьківською сільською радою Чортківського району, про що складено відповідний актовий запис №14(а/с17). Від вказаного шлюбу у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] (а.с.11). Батьками дитини вказані: [PERSON] та [PERSON] . В подальшому, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 09.02.2022 року шлюб розірвано. 18 квітня 1997 року між відповідачем [PERSON] та його тіткою [PERSON] укладено договір довічного утримання (а/с 24). Відповідно до умов вказаного договору, [PERSON] передає у власність [PERSON] квартиру під [ADDRESS] . Пунктами 4-6 договору регламентовано порядок здійснення утримання (догляду) та визначено права та обов`язки сторін договору. 25 січня 1999 року, Чернівецьким обласним бюро технічної інвентаризації за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру що знаходиться на [ADDRESS] про що внесено запис в реєстрову книгу №70 за реєстровим № 9688, та зроблено відмітку на Договорі довічного утримання. 13.05.1999 року, [PERSON] померла (а/с18) й відповідно після її смерті вона, відповідач та їх донька переїхали до м. Чернівці та стали проживати у спірній квартирі. Як вбачається із довідки Департаменту надання адміністративних послуг від 12.07.2023 року, в спірній квартирі в [ADDRESS] , зареєстровані сторони спільно з їх донькою. \~ \~ \~ \~Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачка зазначала, що оскільки договір довічного утримання був укладений у період їх спільного проживання із відповідачем та саме за рахунок спільних коштів вони здійснювали догляд за [PERSON] , а тому набута на підставі договору довічного утримання квартира є спільною сумісною власністю подружжя й відповідно просила визнати за нею право власності на частину спірної квартири. \~ \~ \~ \~Так, відповідно до частин першої, сьомої\~статті 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Згідно зі\~статтею 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. \~ \~ \~ \~При цьому, належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено\~статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої\~статті 61 СК України\~кореспондує частину четверту\~статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. \~ \~ \~ \~За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується\~статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до\~статті 65 СК України\~дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. \~ \~ \~ \~ Згідно з частинами першою, другою\~статті 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Частиною першою\~статті 71 СК України\~передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 23, 24, 30\~постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди\~виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (пункт 22). Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК України, частина третя\~статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої\~статті 325 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (пункт 23). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них (пункт 24). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті\~63, частиною першою статті\~65 СК України. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (пункт 30). За змістом\~статті 744 ЦК\~договір довічного утримання - це договір, за яким відчужувач передає набувачеві у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 754 ЦК України). Відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, вони стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання (догляду), на праві спільної сумісної власності. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, їх обов`язок перед відчужувачем є солідарним. Договір довічного утримання (догляду) може бути укладений відчужувачем на користь третьої особи (стаття 746 ЦК України). Згідно зі\~статтею 748 ЦК України\~набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до\~статті 334 цього Кодексу. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК України). Відповідно до\~статті 749 ЦК України\~у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Набувач зобов`язаний у разі смерті відчужувача поховати його, навіть якщо це не було передбачено договором довічного утримання (догляду). Якщо частина майна відчужувача перейшла до його спадкоємців, витрати на його поховання мають бути справедливо розподілені між ними та набувачем. Отже, цивільне законодавство визначає, що виникнення спільної сумісної власності кількох осіб на майно, передане за договором довічного утримання, зумовлює солідарне виконання ними обов`язків за цим договором на користь відчужувача. У постанові Верховного Суду України у справі №6-843цс17 від 24 травня 2017 року викладено правову позицію про те, що для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню, передусім, норми\~СК України. За загальним правилом застосування презумпції згідно зі\~статтею 60 СК України\~майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема за частиною третьою\~статті 61 СК України\~довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними. Як вбачається з матерівалів справи, що договір довічного утримання укладений був саме в інтересах сім`ї та у період шлюбу сторін. При цьому, доказів того, що вищевказаний договір був укладений не в інтересах сім`ї та відповідач самостійно здійснював догляд за своєю тіткою суду не надано. Також у матеріалах справи відсутні докази того, що позивачка [PERSON] , не виконувала умов договору довічного утримання та не приймала участь в утриманні відчужувача [PERSON] . Таким чином, доведеним також є той факт, що позивачка, яква не була визначена в договорі довічного утримання як набувач, виконувала обов`язки за таким договором солідарно з набувачем [PERSON] . Отже, суд приходить до висновку, що квартира, яка є об`єктом поділу набула статусу спільного сумісного майна подружжя, а тому підлягають задоволенню позовні вимоги щодо визнання за [PERSON] права власності на 1/2 квартири, яка знаходиться в [ADDRESS] . Згідно ч. 1 ч. 3\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.\~ Статтею 141 ЦПК\~Украни, яка регулює розподіл судових витрат між сторонами, передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved