Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-16 00:00:00

05.10.2023\~р.\~Керівник Обухівської\~окружної прокуратури\~Київської області\~в інтересах\~держави в\~особі Головного\~управління Держгеокадастру\~у м.Києві\~та Київській\~області звернувся\~до суду з позовом до [PERSON] про конфіскацію земельної ділянки. В позовній заяві Керівник Обухівської окружної прокуратури Київської області просив суд припинити громадянці російської федерації [PERSON] , [INFO] , (проживає: [ADDRESS] , РНОКПП: [NUMBER] , паспорт громадянина російської федерації для виїзду за кордон, серія та номер: [NUMBER] , виданий 29.03.2010, видавник: орган ФМС 721), право власності на земельну ділянку із цільовим призначенням для індивідуального садівництва із кадастровим номером 3223151000:04:078:0017 площею 0,0958 га, яка знаходиться на території м.Українка Обухівського району Київської області, зареєстровану у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13.08.2015 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 23635700 від 13.08.2015), шляхом її конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м.Києві та Київській області. Стягнути з відповідача на користь Київської обласної прокуратури (м. Київ, бул. Лесі Українки, 27/2) судовий збір за наступними реквізитами: отримувач Київська обласна прокуратура; код ЄДРПОУ 02909996; банк отримувача Держказначейська служба України м. Київ; МФО 820172; рахунок отримувача UA028201720343190001000015641. В обґрунтування позовних вимог вказано, що Обухівською окружною прокуратурою за результатами вивчення питання законності використання [PERSON] земельної ділянки сільськогосподарського призначення на території Української міської ради виявлено порушення вимог земельного законодавства, що випливають із наступного. Встановлено, що [PERSON] , будучи громадянкою російської федерації, на підставі свідоцтва про право на спадщину № 841 від 13.08.2015, виданого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Дідківською Ю.В., набула право власності на земельну ділянку із цільовим призначенням для індивідуального садівництва із кадастровим номером 3223151000:04:078:0017 площею 0,0958 га, яка знаходиться на території м.Українка Обухівського району Київської області, про що прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 23635700 від 13.08.2015. Таким чином, громадянка російської федерації [PERSON] у серпні 2015 року набула право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення та протягом року не виконала покладений на неї у зв`язку із цим обов`язок, а саме не відчужила земельну ділянку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З метою перевірки та встановлення фактів набуття або зміни громадянства [PERSON] , прокуратурою скеровано запит до ДМС України щодо надання інформації про факти документування посвідками на тимчасове або постійне проживання на території України, паспортом громадянина України та/або паспортом громадянина України для виїзду за кордон (із зазначенням наявних даних щодо вказаної особи, громадянства, номерів телефонів, адрес проживання на території іноземної держави та на території України) відносно, зокрема [PERSON] . Згідно отриманої від ДМС України інформації за № 8.1-1529/8.1.1-23 від 13.09.2023 установлено, що [PERSON] посвідками на тимчасове або постійне проживання на території України не документувалася, громадянство України в установленому порядку не набувала. Наявність у [PERSON] громадянства іншої держави підтверджується відомостями, які містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з яких вбачається, що остання отримувала свідоцтво про право на спадщину та, відповідно, є власником такого майна саме як громадянка російської федерації. Враховуючи, що отримана [PERSON] у власність земельна ділянка сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 3223151000:04:078:0017 площею 0,0958 га нею добровільно не відчужена упродовж встановленого законодавством України річного строку (кінцевий строк сплив 13.08.2016), право власності на таку земельну ділянку підлягає припиненню шляхом її конфіскації за рішенням суду. 05.10.2023 р. ухвалою судді було відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання за правилами загальними позовного провадження на 04.12.2023 р. о 09.00 год. 04.12.2023 р. ухвалою Обухівського районного суду Київської області було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 17.01.2024 р. о 11.00 год. Прокурор Курінний С.О. в судове засідання не з`явився,\~ подав до суду заяву в якій просив проводити розгляд справи без участі представника прокуратури, позов підтримує та просить його задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник Головного управління Держгеокадастру у м.Києві та Київській області в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася,\~про час\~та місце\~розгляду справи\~повідомлялася належним\~чином,\~причини неявки\~не повідомила.\~Клопотань про\~відкладення розгляду\~справи до\~суду не\~надходило.\~Письмового відзиву,\~заперечень,\~пояснень,\~заяв про\~застосування строку\~позовної давності,\~клопотань про\~витребування доказів\~до суду\~не надходило.\~Причини неможливості\~подати суду\~не повідомлено. Відповідно до ч. 11\~ст. 128 ЦПК України\~на офіційному веб-сайті судової влади України було розміщено оголошення. Враховуючи вимоги частини 11\~статті 128 ЦПК України\~з опублікуванням оголошення про виклик, відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. На підставі ч. 2ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється. Положеннями ст.\~280\~ЦПК України передбачається, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:\~\~1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;\~\~2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;\~\~3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд визнав можливим провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, враховуючи те, що відповідач, будучи належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилася в судове засідання без поважних причин. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2\~передбачено, що відповідно до статей\~55,\~124 Конституції України\~та\~статті 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст.\~15,\~16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] громадянці російської федерації на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Дідківською Ю.В. зареєстрованого 13 серпня 2015 року в реєстрі за №841 належить земельна ділянка площею 0,0958 гектара, що знаходиться за адресою: м.Українка (Українська міська рада) Обухівського району Київської області, цільове призначення (використання) земельної ділянки для ведення садівництва, кадастровий номер земельної ділянки 3223151000:04:078:0017, земельна ділянка належала спадкодавцю [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-КВ №088584, виданого Українською міською радою Обухівського району Київської області 13.08.2001 р. на підставі рішення Української міської ради народних депутатів ХVІІ сесії ХХІІІ скликання від 10.04.2001 р., акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1787. (а.с.17) На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] , громадянка російської федерації, зареєструвала в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на земельну ділянку для індивідуального садівництва з кадастровим номером 3223151000:04:078:0017 (номер відомостей про речове право 10786489 від 13.08.2015, індексний номер рішення про державну реєстрацію права 23635700 від 13.08.2015). (а.с.18) Згідно ст. 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформульовано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. ЄСПЛ у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства, та знаходять засоби для їх вирішення. Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. Піддаючи аналізу пропорційність втручання з дотриманням основоположних принципів ст. 1 Першого протоколу Конвенції у справі «Хамер проти Бельгії», ЄСПЛ вперше зазначив, що навколишнє середовище, не будучи безпосередньо зазначеним у Конвенції, тим не менш являє собою цінність, в збереженні якої зацікавлені як суспільство, так і публічна влада і економічні імперативи та навіть деякі основні права не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава прийняла законодавство з цього питання. Також згідно з правовою позицією у справі № 6-2776цс16 Верховним Судом України спростовано тривалі суперечності щодо застосування практики Європейського суду з прав людини на предмет підставності втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема й позбавлення особи права власності (користування) на майно шляхом його повернення (витребування) на користь держави. Вказана позиція відображена у правових висновках, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц та у справі № 488/6211/14-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц. З урахуванням обставин справи та практики ЄСПЛ, необхідно зазначити, що втручання держави з метою повернення земельної ділянки для індивідуального садівництва державі є законним та пропорційним. Згідно\~ст. 13 Конституції України\~земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України). Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено\~Земельним кодексом України\~(далі -\~ЗК України). У відповідності до ч. ч. 1-3\~ст. 1 Земельного кодексу України\~земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно ч. ч. 1, 2\~ст. 22 Земельного кодексу України\~землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги). Набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог цього\~Кодексу\~(ч. 5\~ст. 22 ЗК України). Відповідно до ч. ч. 3-4\~ст. 81 Земельного кодексу України\~іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі прийняття спадщини. Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Поряд із цим, згідно ч. ч. 1, 3\~ст. 145 Земельного кодексу України\~якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель (ч. 4\~ст. 145 Земельного кодексу України). Таким органом згідно чинного законодавства є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру та її територіальні органи. Відповідно до ч. ч. 1, 2\~ст. 16 Цивільного кодексу України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення. У відповідності до п. в абз. 1\~ст. 143 Земельного кодексу України\~примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки. Відповідно листа заступника директора Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України від 13.09.2023 № 8.1-1529/8.1.1-23 наданого на запит в.о.керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області вбачається, що [PERSON] , [INFO] РНОКПП: [NUMBER] , паспорт для виїзду за кордон російської федерації, серія та номер: [NUMBER] , виданий 29.03.2010 р., видавник: орган ФМС 721, країна громадянства: російська федерація, посвідкою на тимчасове або постійне проживання не документувалася, громадянство України в установленому порядку не набувала. (а.с.24) Крім того наявність у [PERSON] громадянства російської федерації підтверджується відомостями, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. На підставі наведеного судом встановлено, що громадянка російської федерації [PERSON] у серпні 2015 року набула право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, розташовану на території м. Українка, Обухівського району Київської області та протягом року не виконала покладений на неї у зв`язку із цим обов`язок, а саме: не відчужила земельну ділянку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Суд також враховує, що чинним законодавством передбачено порядок відшкодування колишньому власнику земельної ділянки її вартості, внаслідок конфіскації та відчуження її уповноваженим органом. В даному випадку наявна «справедлива рівновага» між державним (суспільним) інтересом та приватним інтересом власника оспорюваної земельної ділянки, оскільки остання мала достатньо часу та засобів для реалізації свого права та виконання свого обов`язку, однак до цього часу земельні ділянки не відчужила, що порушує вимоги земельного законодавства та потребує невідкладного втручання уповноваженого органу. Вказане узгоджується і з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у справі № 513/444/15-ц від 23.01.2018. Враховуючи, що отримана [PERSON] у власність земельна ділянка для індивідуального садівництва з кадастровим номером 3223151000:04:078:0017, нею добровільно не відчужена упродовж встановленого законодавством України річного строку (кінцевий строк сплив 13.08.2016 року), право власності на таку земельну ділянку підлягає припиненню, шляхом її конфіскації за рішенням суду. Тому позов підлягає задоволенню. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, з відповідача [PERSON] слід на користь Київської обласної прокуратури, стягнути судовий збір в сумі 2684 грн. 00 коп. Враховуючи викладене та

Outcome: approved