Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-10 00:00:00

15 вересня 2023 року позивачі [PERSON] (надалі також - [PERSON] ), [PERSON] (надалі також - [PERSON] ), в своїх інтересах та інтересах [PERSON] (надалі також - [PERSON] ) , [PERSON] (надалі також - [PERSON] ) звернулись до Новосанжарського районного суду Полтавської області з позовною заявою до російської федерації (надалі також- РФ),за змістом якої просили: - стягнути з РФ на користь [PERSON] матеріальну шкоду в сумі 24 317 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 889 272 грн 69 коп.; -стягнути з РФ на користь [PERSON] моральну шкоду, завдану внаслідок військової агресії російської федерації проти України, в сумі 250 000 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 9 142 500 грн 00 коп.; - стягнути з РФ на користь [PERSON] моральну шкоду, завдану внаслідок військової агресії російської федерації проти України, в сумі 250 000 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 9 142 500 грн 00 коп., - стягнути з РФ на користь [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , моральну шкоду, завдану внаслідок військової агресії російської федерації проти України, в сумі 250 000 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 9 142 500 грн, - стягнути з РФ на користь [PERSON] в інтересах малолітньої [PERSON] , [INFO] , моральну шкоду, завдану внаслідок військової агресії російської федерації проти України, в сумі - 250 000 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 9 142 500 грн 00 коп.; - стягнути з РФ на користь [PERSON] витрати на правову допомогу в сумі 1 000 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 36 570 грн 00 коп.; - стягнути з РФ на користь [PERSON] витрати на правову допомогу в сумі 1 000 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 36 570 грн 00 коп. Ухвалою суду від 20 вересня 2023 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с. 49-50). Своєю ухвалою від 19 жовтня 2023 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті (а.с. 93-94). 07 грудня 2023 року суд ухвалою визнав явку позивача [PERSON] в судове засідання обов`язковою (а.с. 123-124). Аргументи учасників справи В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач [PERSON] разом із дружиною [PERSON] та двома доньками - [PERSON] та [PERSON] проживали в м. Вугледар Донецької області. На території України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року, який продовжує діяти. Оскільки після повномасштабного вторгнення РФ на територію України почались постійні обстріли та бомбардування міста Вугледар, на початку березня 2022 року сім`я позивачів виїхала із цього міста в с. Руденківка Полтавської області. Позивач [PERSON] є власником трикімнатної квартири [ADDRESS] . Внаслідок збройної агресії РФ квартира позивача була зруйнована після потрапляння у неї ворожого снаряду. Відомості по даному факту внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за правовою кваліфікацією по частині 1 статті 438 КК України (номер кримінального провадження 12023170480000165). Відповідно до висновку про вартість майна, складеного ПП «Центр незалежної оцінки та експертизи» вартість трикімнатної квартири загальною площею 71,45 м. кв., житловою площею 41,70 м. кв. за адресою: [ADDRESS] , складала станом на 24 лютого 2022 року - 24317 у.о. З огляду на викладене позивач [PERSON] , посилаючись на приписи статті 1166 ЦК України, просив стягнути з відповідача завдану йому матеріальну шкоду у розмірі 24317 у.о., що дорівнює вартості зруйнованої квартири, яка йому належала на праві приватної власності. Обґрунтовуючи вимогу про стягнення моральної шкоди в загальній сумі 1 млн дол. США (по 250000 дол. США на кожного з позивачів), у позові зазначено таке. До початку повномасштабного вторгнення РФ позивачі мали житло, роботу, діти відвідували школу та садочок, різні гуртки та секції. Але після 24 лютого 2022 року позивачі разом із дітьми, відчуваючи небезпеку для життя дітей, змушені були покинути свій дім у м. Вугледарі. У зв`язку з викладеним, усталене життя родини було порушене, позивачі втратили роботу, житло, діти змушені покинути звичайне для них середовище, розірвати усі зв`язки з друзями, діти важко переживали вказані події, відчували страх, душевні хвилювання, багато плакали, більшість їх речей та іграшок залишились в квартирі, яка була зруйнована. Змушений переїзд, відчуття того, що будинок та майже усе місто Вугледар повністю зруйновані, думки про те, що сім`я не повернеться додому , спричиняють страждання та хвилювання. З наведених вище підстав позивачі просили стягнути з відповідача моральну шкоду у вказаних розмірах. Позивач [PERSON] та її представник в судовому засіданні 07 грудня 2023 року підтримали позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві, просили позов задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні 11 січня 2024 року позивач [PERSON] також підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві, просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не забезпечив явку свого уповноваженого представника, клопотань про відкладення судового засідання не надсилав, про причини неявки свого уповноваженого представника не повідомляв. В ухвалі про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 20 вересня 2023 року суд встановлював відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії даної ухвали для надання до суду відзиву на позов. Відзиву на позов від відповідача до суду не надходило. Відповідно до частини 2 статті 496 ЦПК України, іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 498 ЦПК України передбачено, що у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Доручення суду України надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами. За інформацією Міністерства закордонних справ України 24.02.2022 розірвано дипломатичні відносини між Україною та РФ у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією останньої проти України. Функціонування закордонних дипломатичних установ України на території РФ та діяльність її дипломатичних установ на території України зупинено. Комунікація МЗС з органами влади РФ за посередництва третіх держав також не здійснюється. З інформації на офіційному веб-сайті АТ «Укрпошти» відомо, що АТ «Укрпошта», припинила доставку поштових відправлень до/з РФ з перших днів повномасштабного вторгнення. Судова повістка відповідачу на судове засідання, призначене на 11 січня 2024 року, направлялась на адресу держави РФ в особі міністерства юстиції російської федерації, однак повернулась до суду із зазначенням причини невручення - «приймання до росії заборонено» (а.с. 138-139). Згідно з листом Міністерства юстиції України «Щодо забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану» № 25814/12.1.1/32-22 від 21.03.2022 з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами у період військового конфлікту між ними, рекомендується не здійснювати будь-яке листування, що стосується співробітництва з установами російської федерації на підставі міжнародних договорів України з питань міжнародно-правових відносин та правового співробітництва у цивільних справах та у галузі міжнародного приватного права. Відтак, у зв`язку з військовою агресією суд був позбавлений можливості здійснювати повідомлення відповідача про розгляд даної справи засобами поштового зв`язку та звернутися до суду держави-відповідача з судовим дорученням про вручення документів. Поряд з цим виклик відповідача у справі було здійснено шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади України (а.с. 130). Відомості про судовий розгляд справи та зазначені процесуальні рішення своєчасно оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень, відомості якого є загальнодоступними. Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за даної явки. Суд, заслухавши пояснення позивачів і їх представника, вивчивши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне. Обставини справи, встановлені судом З матеріалів справи вбачається, що позивачі [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 16 вересня 2006 року (а.с. 24). Позивачі мають двох спільних дітей - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 04 липня 2007 року (а.с. 22), та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 27 жовтня 2018 року (а.с. 23). З наданих до суду копій довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 07 квітня 2022 року № 1620-7000774742, № 1620-7000773654, № 1620-7000775091, № 1620-7000775639 (а.с. 18-21) вбачається, що позивачі [PERSON] , [PERSON] та їх діти - [PERSON] та [PERSON] є внутрішньо переміщеними особами, які мають зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , та фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . Та обставина, що позивач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , також підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 20 січня 2020 року № 0192, виданою Вугледарською міською радою (а.с. 29). Позивачу [PERSON] на підставі договору дарування від 01 серпня 2003 року (а.с. 25-26) на праві приватної власності належить квартира трикімнатна за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1385863 від 03 вересня 2003 року (а.с. 27). За фактом пошкодження на початку квітня 2022 року під час російського вторгнення квартири, яка належить [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS] , внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за частиною 1 статті 438 КК України «Порушення законів та звичаїв війни». Відповідно до висновку про вартість майна, складеного ПП «Центр незалежної оцінки та експертизи» вартість трикімнатної квартири загальною площею 71,45 м. кв., житловою площею 41,70 м. кв. за адресою: [ADDRESS] , складала станом на 24 лютого 2022 року - 24317 у.о. (а.с. 36). З огляду на викладене позивач [PERSON] , посилаючись на приписи статті 1166 ЦК України, просив стягнути з відповідача завдану йому матеріальну шкоду у розмірі 24317 у.о., що дорівнює вартості зруйнованої квартири, яка йому належала на праві приватної власності. У зв`язку з тим, що усталене життя родини було порушене, позивачі втратили роботу, житло, діти змушені були покинути звичайне для них середовище, розірвати усі зв`язки з друзями, враховуючи душевні хвилювання та страждання, позивачі також просили стягнути з відповідача моральну шкоду, що дорівнює по 250000 дол. США кожному. Надаючи оцінку позовним вимогам, суд виходить з наступного. Норми права, які підлягають застосуванню Згідно зі статтею 2 Цивільного процесуального кодексу України (надалі також - ЦПК України) завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частини 1, 2 статті 12 ЦПК передбачають, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з приписами частини 1 статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право», права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Частиною 1 статті 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (надалі також - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Положеннями статей 77-80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Щодо матеріальної та моральної шкоди Згідно з пунктами 8 та 9 частини 2 статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно зі статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Суд зазначає, що при вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтею 1166 ЦК України, доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Отже, зобов`язання з відшкодування шкоди є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових та майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. Обов`язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв`язок між вчиненими порушеннями і завданими збитками. Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок вчиненого порушення, тобто наявності прямого причинно-наслідкового зв`язку між діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої. Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з частиною 1 та частиною 2 статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частини 3 статті 23 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Законом не визначено єдиного розміру грошового відшкодування моральної шкоди у випадку відшкодування потерпілій особі моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я. Пунктом 3 Постанови Пленум Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року № 4 (далі - Постанова) встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктами 4, 5 Постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно з пунктом 9 Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Отже, відповідно до роз`яснень, викладених в пунктах 2, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», особа має право на відшкодування моральної шкоди лише у випадках прямо передбачених законодавством. Умовами для покладення на особу відповідальності за шкоду, заподіяну іншій особі, є протиправна дія чи бездіяльність, наявність шкоди, причинний зв`язок між дією (бездіяльністю) і негативними наслідками та вина заподіювана. Щодо незастосування судового імунітету РФ Відповідно до приписів пункту 3 частини 1 статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» (Підстави визначення підсудності справ судам України), суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України. Частина перша статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави. Водночас міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці. Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду. У рішенні від 14 березня 2013 року у справі «Олєйніков проти Росії» ЄСПЛ вказав, що положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року застосовуються «відповідно до звичаєвого міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала її», і Суд повинен брати до уваги цей факт, вирішуючи питання про те, чи було дотримано право на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції (п. 68, п. 31). Отже, можна дійти висновків про те, що держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю чи життю, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду, та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час знаходилась на території держави суду. Відповідно до правового висновку викладеного у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 щодо судового імунітету РФ у справах про відшкодування шкоди, завданої державою-агресором Верховний Суд дійшов висновку, що РФ, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі громадянину України. Верховний Суд виходив із того, що названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом. У Постановах від 18.05.2022 у справах у справах № 428/11673/19 та № 760/17232/20-ц Касаційний цивільний суд Верховного Суду розширив правові висновки, згідно з якими підтримання юрисдикційного імунітету російської федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12.05.2022 у справі № 635/6172/17 (п. 49) підтримала правовий висновок, викладений у постанові від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, стосовно того, що суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Висновки щодо правозастосування Надаючи оцінку викладеним обставинам з урахуванням зазначених норм чинного законодавства, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду. Як зазначалось, судовий імунітет РФ не підлягає застосуванню з огляду на порушення РФ державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням РФ своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом. Держава РФ є належним відповідачем у даній справі. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18.05.2022 року по справі № 760/17232/20-ц у постанові від 14.04.2022 року у справі № 308/9708/19, а також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.05.2022 року у справі № 635/6172/17. Суд зазначає, що застосування судового імунітету РФ (зокрема, частини першої статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право») у даній справі не буде узгоджуватися із обов`язком України як держави і суду зокрема забезпечити реалізацію права позивачів на справедливий суд. З огляду на відсутність інших ефективних засобів судового захисту порушеного права позивачів, застосування судового імунітету РФ буде порушенням самої сутності права на справедливий суд. Також, зважаючи на військову агресію РФ, якою порушується державний суверенітет України, застосування судового імунітету РФ буде непропорційним до своєї мети. Суд зазначає, що при вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтею 1166 ЦК України, доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-XII, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Загальновідомим є той факт, що 24.02.2022 розпочалось повномасштабне вторгнення РФ на територію України, у зв`язку із чим Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» від 24.02.2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, в Україні введено воєнний стан. Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія РФ була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, РФ було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України. Аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16 березня 2022 року у справі щодо звинувачень в геноциді за конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти Російської Федерації) зобов`язав РФ припинити військову агресію проти України. Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію РФ проти України, вимагає від РФ припинення військових дій, в тому числі атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року «Про Заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні»» визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами РФ та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб. Отже, протиправність діяння відповідача, як складового елементу факту збройної агресії РФ проти України в розумінні частини 3 статті 82 ЦПК України є загальновідомим фактом, який закріплено державою на законодавчому рівні, а також визнано на найвищому міжнародному рівні. З матеріалів справи вбачається, що діями з боку РФ було порушено гарантоване статтею 41 Конституції України право власності позивача [PERSON] . Тобто безпосереднім суб`єктом, внаслідок дій якого позивачу завдано шкоди, є російська федерація. Факт знищення майна позивача, зокрема, квартири за адресою: [ADDRESS] , в якій проживали він та його дружина з дітьми, внаслідок потрапляння в неї снаряду, випущеного з боку РФ, підтверджується дослідженими в суді доказами. Зокрема, судом досліджені фотографії зруйнованої квартири, з яких вбачається, що квартира є неприданої для проживання в ній, оскільки зруйновані стелі і дах (а.с. 31-35). Для порівняння позивачами до суду надані фотографії, зроблені в зазначеній квартирі до збройного вторгнення РФ, з яких вбачається, що квартира мала придатний для проживання стан. З фотографії, яка зроблена в подальшому після першого потрапляння в квартиру снаряду, вбачається, що в багатоповерховий будинок, в якому проживали позивачі, неодноразово потрапляли снаряди, в будинку виникали пожежі (а.с. 34). Судом також встановлено, що за фактом пошкодження на початку квітня 2022 року під час російського вторгнення квартири, яка належить [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS] , внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за частиною 1 статті 438 КК України «Порушення законів та звичаїв війни». Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309, м. Вуглерад Вугледарської міської територіальної громади Донецької області віднесено до території активних бойових дій. З огляду на викладене, враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку про доведеність факту знищення майна позивача - вищевказаної квартири. Щодо вини, як складового елемента цивільного правопорушення, законодавством України не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди; діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. В контексті зазначеного, саме відповідач повинен доводити відсутність своєї вини у спірних правовідносинах. Зазначений висновок підтверджується Верховним Судом, зокрема, у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 648/2035/17, постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 686/10520/15-ц. Суд враховує, що захист права власності гарантується першою статтею Додаткового протоколу до Європейської конвенції з прав людини, а відповідальність за порушення вказаного права покладається безпосередньо на державу і настає у тому випадку, коли будь-яке діяння держави має своїм прямим наслідком застосування до особи забороненого поводження. Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав. За приписами пунктів 1, 3 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 року передбачено, що договірні держави видають своїм сухопутним військам накази, які відповідають Положенню про закони і звичаї війни на суходолі. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення, підлягає відповідальності у формі відшкодування збитків, якщо для цього є підстави. Вона є відповідальною за всі дії, вчинені особами, які входять до складу її збройних сил. Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 56/83 від 12.12.2001 р. «Відповідальність держав за міжнародно-протиправні діяння» передбачено, що поведінка будь-якого органу держави розглядається, як діяння даної держави за міжнародним правом незалежно від того, які функції здійснює цей орган, незалежно від положення, яке він займає в системі держави, та незалежно від того, чи є він органом центральної влади чи адміністративно-територіальної одиниці держави. Поняття «орган» включає будь-яку особу чи будь-яке утворення, яке має такий статус відповідно до внутрішньодержавного права (стаття 4). Відповідно до статті 31 Резолюції, відповідальна держава зобов`язана надати повне відшкодування шкоди, завданої міжнародно-протиправним діянням. Шкода включає будь-які збитки, матеріальні та моральні, спричинені міжнародно-протиправним діянням держави. Таким чином, відповідно до наведених положень Цивільного кодексу України та наведених Конвенції та Резолюції, за шкоду, спричинену порушенням законів і звичаїв війни, відповідальність несе воююча держава в цілому, незважаючи на те, який конкретно підрозділ її збройних сил заподіяв шкоду. За таких умов, пред`явлення позовних вимог до російської федерації, як до держави в цілому, не лише відповідає положенням матеріального закону, але являє собою ефективний спосіб захисту права позивача Щодо суми збитків суд враховує, що частиною 1 статті 1192 ЦК України встановлено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Розмір заподіяних позивачу збитків внаслідок збройної агресії РФ підтверджуються висновком про вартість майна, складеним ПП «Центр незалежної оцінки та експертизи», відповідно до якого вартість трикімнатної квартири загальною площею 71,45 м. кв., житловою площею 41,70 м. кв. за адресою: [ADDRESS] , складала станом на 24 лютого 2022 року - 24317 у.о. (а.с. 36). Отже, позивачем визначено розмір збитків відповідно з вимогами закону та підтверджено належними доказами, доведено суму завданих збитків. Підсумовуючи викладене, суд встановив, що позивачем доведено повний склад цивільного правопорушення, що є умовою та підставою для застосування до відповідача такого заходу відповідальності як відшкодування збитків. Суд зазначає, що вимога позивача про стягнення з відповідача суми завданих збитків є ефективним способом захисту порушеного права в розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично призведе до відновлення його порушених прав. Щодо вимоги позивача про стягнення матеріальної шкоди в іноземній валюті, суд зазначає наступне. За змістом статей 192 та 524 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов`язання може бути виражене у гривні або сторони в договорі можуть визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 14 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з частиною першою статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Згідно з офіційним курсом гривні щодо іноземних валют, встановленим Національним банком України на 11 січня 2024 року, тобто на день ухвалення рішення у справі, офіційний курс 1 (одного) дол. США еквівалентний 38,1923 грн. Таким чином, станом на день ухвалення рішення у справі 24317 дол. США матеріальної шкоди, яку судом вирішено стягнути з відповідача на користь [PERSON] , еквівалентно 928722 грн 16 коп. (24317 дол. США х 38,1923 грн = 928722 грн 16 коп.). Враховуючи вказане, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача російська федерація на користь позивача [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 24317 дол. США, що на день ухвалення рішення у справі за офіційним курсом Національного Банку України еквівалентно 928722 грн 16 коп. Щодо стягнення на користь позивачів моральної шкоди суд зазначає таке. Суд зазначає, що згідно із загальними засадами цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Вирішуючи питання щодо стягнення компенсації за завдану моральну шкоду суд виходить з того, що мова йде про справедливе та розумне відшкодування, а не про покарання відповідача за його неправомірні дії, оскільки останнє твердження не відповідає принципам та завданням цивільного судочинства. Необхідно вказати, що моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. При оцінці обґрунтованості вимог у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди, слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. З огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Насамперед, йдеться про визнання критично розглянутих національним судом (крізь призму обставин справи) і достатньо аргументованих, з огляду на суть порушеного права й характер правопорушення, показань сторін достатніми доказами для прийняття рішення щодо вимог з приводу відшкодування моральної шкоди. Такий підхід цілком узгоджувався б і з думкою Європейського суду з прав людини, викладеною ним у рішенні від 28.05.1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства», де зазначається, що, «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які, як заявниці, зіткнулися з проблемами початку або продовження свого подружнього життя, можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. При цьому, однак, задовольняючи вимоги щодо компенсації моральної шкоди, Європейський суд з прав людини подекуди посилається на зазнані заявниками незручності, певне розчарування та страждання в результаті встановленого порушення (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Антоненков та інші проти України»), інші конкретизовані вияви немайнових втрат заявника, а іноді не вважає за потрібне чітко кваліфікувати їх вид і характер (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Чуян проти України») Також, при визначені розміру грошового відшкодування моральної шкоди, судом, зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Доказами, що підтверджують розмір моральної шкоди можуть слугувати дані, що підтверджує дійсність моральних страждань, їх тяжкість та зміну звичного способу життя потерпілого, це можуть бути висновок спеціаліста психолога або висновок судового експерта психолога, показання свідків (свідчення друзів, колег), характеристика з місця роботи, виписки з лікарні, якщо потерпілий звертався по допомогу до лікаря невролога чи психіатра, рахунки від приватних психологів чи проходження спеціальних курсів реабілітації. Однак, саме за підсумками психологічного дослідження можна точно встановити, які саме моральні страждання були заподіяні особі даними правопорушенням, наскільки ці моральні страждання (моральна шкода) є важкими, які можливі суми компенсації моральної шкоди будуть адекватні встановленого рівня моральних страждань. Отже, рівень моральних страждань визначається не тільки самим видом правопорушення і його складністю, а змістом моральних страждань потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Додатково слід зауважити, що моральною шкодою визначаються навіть не самі страждання, а саме негативні наслідки немайнового характеру, які ними спричиненні, оскільки тільки вони становлять розуміння шкоди як обов`язкової умови відповідальності. В цьому контексті суд бере до уваги, що тяжкість переживання психотравмуючої події повністю залежить від індивідуально-психологічних особливостей людини, якій завдано моральну шкоду, від її темпераменту, стійкості афективно-вольових процесів, рівня суб`єктивного контролю, стресостійкості, соціальної адаптованості, способу реагування на фруструючі події. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. Аналогічний висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17 Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Предметом позовних вимог у цій справі є відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії РФ проти України, внаслідок якої позивачі втратили житло, змушені змінити місце проживання і переселитись в іншу місцевість, втрата роботи та соціальних зв`язків. Зазначені обставини вочевидь завдають значної моральної шкоди, яка обґрунтовується душевними стражданнями та переживаннями, що обумовлені як реальною загрозою для життя та здоров`я людини і членів її сім`ї під час здійснення вимушеного переселення, так і вимушеністю істотних змін життєвого укладу. Отже доводи позивачів про необхідність відшкодування моральної шкоди в грошовому еквіваленті шляхом одноразової виплати грошової компенсації є обґрунтованими. Позивачі просили стягнути з російської федерації в якості відшкодування моральної шкоди суму коштів в розмірі, що еквівалентна 250 000 дол. США, кожному. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачам та їх дітям моральну шкоду, суд бере до уваги, що в національному та міжнародному законодавстві відсутні чітко визначені критерії для обчислення розміру компенсації моральної шкоди у грошову еквіваленті. Натомість спори зі схожими правовідносинами були предметом розгляду ЄСПЛ. Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), Турецька Республіка має сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20000 кіпрських фунтів (станом на 01.01.1998 Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС - Євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 Євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини). У той же час підставою відшкодування шкоди у такій справі було обумовлене триваючим позбавленням заявниці права на мирне володіння її майном (земельною ділянкою) в районі, де вона народилась і куди не мала змоги повернутись. Обґрунтовуючи розмір такої компенсації ЄСПЛ зазначив, що це компенсація «за страждання та відчуття безпорадності та розчарування, які заявниця, мабуть, зазнала протягом багатьох років, не маючи можливості використовувати своє майно, як вона вважала за потрібне». Також суд бере до увагу рішення ЄСПЛ у справі «Грузія проти Росії (ІІ)» ((заява № 38263/08, рішення Великої Палати від 28.04.2023), яким ЄСПЛ зобов`язав росію сплатити Грузії багатомільйонні компенсації за порушення прав грузин внаслідок російської збройної агресії у 2008 році, зокрема, ЄСПЛ присудив 8 240 000 євро в якості компенсації моральної шкоди щонайменше 412 особам, постраждалим від відсутності адекватного розслідування російською стороною загибелі цивільних під час активної фази бойових дій, що умовно складає по 20000 євро на одну особу. Здійснюючи оцінку адекватності розміру компенсації завданої позивачам та їх дітям моральної шкоди суд бере до уваги обставини, що моральна шкода здебільшого обґрунтовується лише фактом вимушеного переселення разом з сім`єю з постійного місця проживання в інше місце внаслідок збройної агресії РФ та негативними емоціями, пов`язаними з цими обставинами. З урахуванням вказаних позивачами і встановлених судом обставин, характеру спричиненої їм моральної шкоди, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що визначений позивачами розмір грошової компенсації моральної шкоди є непропорційним засадам справедливості та розумності. Тому здійснюючи свою оцінку на основі справедливості, суд вважає розумним присудити позивачам в якості відшкодування моральної шкоди суму коштів в розмірі, що еквівалентна 50000 дол. США, кожному. Разом з тим, позивачами заявлено вимоги про стягнення завданої їм моральної шкоди в дол. США, однак в цій частині вимоги позивачів є необґрунтованими та задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Як зазначалось вище за змістом статей 192 та 524 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Згідно з офіційним курсом гривні щодо іноземних валют, встановленим Національним банком України на 11 січня 2024 року, тобто на день ухвалення рішення у справі, офіційний курс 1 (одного) дол. США еквівалентний 38,1923 грн. Таким чином, станом на день ухвалення рішення у справі 50000 дол. США моральної шкоди, яку судом вирішено стягнути з відповідача на користь позивачів, еквівалентно 1909615 грн (50000 дол. США х 38,1923 грн = 1909615 грн). Враховуючи вказане, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача російської федерації на користь позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] моральну шкоду, яка дорівнює по 50 000 дол. США кожному, що на день ухвалення рішення у справі за офіційним курсом Національного Банку України еквівалентно 1909615 грн грн. За таких обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Розподіл судових витрат Згідно зі статтею 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Оскільки 1 % від суми позовних вимог кожного з позивачів перевищує 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, належним до сплати розмір судового збору за заявою кожного з позивачів становить максимальну суму - 13420 грн. Відповідно до пункту 22 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Враховуючи те, що позивачі звільнені від сплати судового збору при зверненні до суду із цим позовом, судовий збір підлягає стягненню з відповідача держави російська федерація в дохід державного бюджету України. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволені на 27% з розрахунку: 74317 дол. США. (сума задоволених позовних вимог) х 100%: 274317 дол. США (сума заявлених позовних вимог) = 27 % (відсоток задоволених позовних вимог), то сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача складає 3623 грн 40 коп. із розрахунку: 13420 (сума судового збору, яка мала би бути сплачена, якщо б позивач не був звільнений від його сплати) х 27 % (відсоток задоволених позовних вимог). Оскільки позовні вимоги [PERSON] , заявлені в її інтересах та інтересах її двох дітей задоволені на 20 % з розрахунку: 50 000 дол. США. (сума задоволених позовних вимог) х 100% : 250000 дол. США (сума заявлених позовних вимог) = 20 % (відсоток задоволених позовних вимог), то сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача складає 8052 грн із розрахунку: 40260 грн (сума судового збору, яка мала би бути сплачена, якщо б позивачка та її діти не були звільнені від його сплати) х 20 % (відсоток задоволених позовних вимог). Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про те що з російської федерації на користь держави України має бути стягнений судовий збір у загальній сумі 11675 грн 40 коп. (3623 грн 40 коп.+ 8052 грн). Надаючи оцінку вимогам позивачів про стягнення з відповідача витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката у справі, суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до частини 2 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно з частиною 3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частина 4 статті 137 ЦПК України передбачає, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Позивачем на підтвердження понесених ним витрат на правничу допомогу надано: копію договору № 20230801/1 про надання професійної правничої допомоги від 01 серпня 2023 року, укладеного між Адвокатським об`єднанням «Партнери» та [PERSON] й [PERSON] (а.с. 43), ордер на надання правничої (правової) допомоги [PERSON] адвокатом Литвиненко А.І. серії ВІ № 1163882 від 28 серпня 2023 року (а.с. 44), ордер на надання правничої (правової) допомоги [PERSON] адвокатом Литвиненко А.І. серії ВІ № 1164000 від 28 серпня 2023 року (а.с. 45), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю адвоката Литвиненко А.І., попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, що складає 73140 грн. Зі змісту прохальної частини позовної заяви вбачається, що позивачі просили стягнути з РФ на користь [PERSON] витрати на правову допомогу в сумі 1 000 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 36 570 грн 00 коп.; стягнути з РФ на користь [PERSON] витрати на правову допомогу в сумі 1 000 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 36 570 грн 00 коп. Поряд з цим у договорі № 20230801/1 про надання професійної правничої допомоги від 01 серпня 2023 року визначений розмір гонорару у гривні, вказаний договір не передбачає виплату гонорару адвокату в іншій валюті ніж українська гривня, з огляду на викладене підстав для стягнення витрат на правничу допомогу в дол. США не має. Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] , то з відповідача на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати на правову допомогу в розмірі 9873 грн 90 коп., з розрахунку: 36570 грн (сума гонорару адвокату) х 27 % (відсоток задоволених позовних вимог). З огляду на те, що суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] , то з відповідача на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати на правову допомогу в розмірі 7314 грн, з розрахунку: 36570 грн (сума гонорару адвокату) х 20 % (відсоток задоволених позовних вимог). На підставі викладеного,

Outcome: partial