Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-16 00:00:00

Позивач [PERSON] 04.10.2022 звернулася в Київський районний суд м. Полтави з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів, витребування майна. Позовна заява обґрунтована тим, що 15.03.2013 з відповідачем зареєструвала шлюб, мають сина [PERSON] , [INFO] . Вказувала, що спільне життя не склалося, відповідач зловживає спиртними напоями, проявляє агресію, завдає тілесних ушкоджень. [PERSON] зазначала, що шлюбних стосунків з відповідачем не підтримує, проживають окремо, шлюб став формальністю. Вважає, що кращим місце проживання для сина [PERSON] буде будинок за місцем її проживання в [ADDRESS] . Зазначала, що 04.03.2021 придбала автомобіль TOYOTA CAMRY, державний номер [NUMBER] , але відповідач викрав транспортний засіб, свідоцтво про його реєстрацію та посвідчення водія. В поданій до суду 13.10.2022 позовній заяві, за якою судом відкрито провадження, просила розірвати шлюб, укладений 15.03.2013 між нею та відповідачем. Просила визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з [PERSON] . Просила стягнути з [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , 2013 року народження, в розмірі 1/2 частини прожиткового мінімуму, що становить 1372 грн, а з 01.12.2022 - 1416,50 грн. Просила витребувати у [PERSON] автомобіль TOYOTA CAMRY, державний номер [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію, посвідчення водія та ключ запалювання; зобов`язати повернути автомобіль. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 17.10.2022 відкрито провадження у даній справі за позовом [PERSON] за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Відповідачем [PERSON] 10.11.2022. подано до суду зустрічну позовну заяву, яка обґрунтована тим, що 15.03.2013 між стонами по справі зареєстровано шлюб, мають сина [PERSON] , [INFO] , який з березня 2022 року проживає з батьком. Відповідач вказував, що з [PERSON] проживали однією сім`єю до кінця березня 2022 року, з цього часу [PERSON] не приймає участі у вихованні та утриманні сина [PERSON] . За час передання в шлюбі з [PERSON] за спільні кошти придбали транспортний засіб TOYOTA CAMRY, державний номер [NUMBER] . В поданій до суду зустрічній позовній заяві відповідач [PERSON] просив визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . Просив стягнути з [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , 2013 року народження, в розмірі 1/4 частини від заробітку. Просив визнати за ним право власності на 1/2 частину автомобіля TOYOTA CAMRY, державний номер [NUMBER] , припинивши на нього право спільної сумісної власності. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 14.11.2022 зустрічний позов [PERSON] об`єднано в одне провадження з позовом [PERSON] 08.12.2022 відповідачем [PERSON] подано до суду зустрічну позовну заяву, в якій збільшив позовні вимоги та просив також стягнути з [PERSON] 1/2 ринкової вартості транспортних засобів: сідлового тягача DAF, XF105.41, 2007 року випуску, та напівпричепу бортового RENDERS, NS4G31, 2003 року випуску. Зазначені позовні вимоги обґрунтовував тим, що вказані транспортні засоби є об`єктом спільної сумісної власності, але в жовтні 2022 року перереєстровані з [PERSON] на третіх осіб. Відзиви на позовні заяви сторони не подавали. Третя особа письмові пояснення щодо позовних заяв також не подавала. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 13.02.2023 закрито підготовче провадження в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів, витребування майна, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів, поділ майна, призначено судове засідання з розгляду справи по суті. В судовому засіданні з розгляду справи по суті позивач [PERSON] та її представник повністю підтримали подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини, заперечували проти задоволення зустрічної позовної заяви. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні підтримали вимоги за зустрічною позовною заявою, в задоволенні позовних вимог [PERSON] просили відмовити, але не заперечували проти задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу. Суд, заслухавши позивача та відповідача, їх представників, заслухавши думку дитини, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з 15.03.2013 перебувають в зареєстрованому шлюбі. Сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходи щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Аналіз статті 111 СК України дає підстави вважати, що закріплена у статті норма є диспозитивною. Суд може вживати заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства. Статтею 24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній (стаття 55 СК України). Судом встановлено, що сторони разом не проживають, між сторонами склалися недоброзичливі та конфліктні відносини. Жоден із подружжя не має намірів підтримувати шлюбно-сімейні стосунки. В судовому засіданні підтверджено виваженість рішення сторін по справі на розірвання шлюбу. За нормами ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність. З урахуванням встановлених судом обставин в справі, взаємних відносин між сторонами, а також враховуючи особливий характер сімейних відносин, суд приходить до висновку, що сім`я розпалась остаточно, збереження шлюбу між сторонами на паритетних засадах та подальше спільне життя подружжя неможливі, шлюб необхідно розірвати. При вирішенні справи суд також виходить з того, що з урахуванням встановлених фактичних взаємин подружжя відсутні підстави для подальшого збереження сім`ї. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги про розірвання шлюбу є повністю обґрунтованими та підлягають задоволенню. Суд приходить до висновку, що сім`я розпалась остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливі, тому шлюб необхідно розірвати. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини судом враховується наступне. Статтею 29 Цивільного кодексу України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ст. 150 СК України батьки мають обов`язки щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно з нормами ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Статтею 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Судом встановлено, що малолітній [PERSON] , [INFO] , станом на час вирішення даної справи судом досяг 10 років, з 2022 року постійно проживає з батьком [PERSON] , який опікується інтересами і потребами дитини, піклується про дитину, займається вихованням, слідкує за розвитком, навчанням та здоров`ям дитини. Статтею 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Питання визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , 2013 року народження, було предметом розгляду органу опіки та піклування. Згідно з висновком виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради як органу опіки та піклування, що затверджений рішення виконавчого комітету від 10.01.2023 № 6, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . Статтею 171 СК України передбачено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Малолітній [PERSON] , 2013 року народження, досяг 10 років та за нормами сімейного законодавства має право надати згоду на визначення місця проживання з одним із батьків. [PERSON] , 2013 року народження, був заслуханий судом в даній справі та виявив переконливе і усвідомлене бажання проживати разом з батьком [PERSON] . Виявив категоричне небажання проживати з матір`ю та вказував на відсутність бажання спілкуватися з [PERSON] . В судовому засіданні встановлено, що між матір`ю та сином відсутній налагоджений контакт, дитина не має жодної прихильності до матері та до членів її родини, з якими вона спільно проживає. Натомість, судом встановлено, що [PERSON] , 2013 року народження, має прихильність до батька, яким станом на час вирішення справи судом створені та забезпечені стабільні та гармонійні умови для життя дитини. Встановивши дані обставини, приймаючи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, думку дитини, ухвалюючи рішення у найвищих інтересах дитини та для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя, суд приходить до висновку про доцільність визначення місця проживання дитини [PERSON] , 2013 року народження, разом з батьком [PERSON] . Позовні вимоги [PERSON] в частині вимог про визначення місця проживання дитини є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю, а вимоги [PERSON] про визначення місця проживання сина з нею є безпідставними. Твердження представника позивача про неможливість визначення місця проживання дитини з батьком без зазначення конкретної визначеної адреси не заслуговує на увагу. Як встановлено судом, станом на час вирішення даної справи зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання батька дитини [PERSON] є адреса: [ADDRESS] , а фактичним місцем проживання адреса: [ADDRESS] , де фактично і проживає малолітня дитина станом на час вирішення справи судом. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою (постанова Верховного Суду від 3 травня 2018 року у справі № 607/1091/16-ц). Зміна одним із батьків свого фактичного місця проживання не потребує повторного звернення до суду для вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини з таким із батьків, але за іншою адресою. Той факт, що відповідач [PERSON] притягувався до адміністративної відповідальності, а також твердження [PERSON] про вчинення ним протиправних дій щодо неї самої не може бути оцінено судом як підстава для визначення місця проживання дитини з матір`ю [PERSON] . Натомість, які встановлено судом, малолітня дитина свідомо, виважено та наполегливо просить залишити її проживати з батьком. Згідно з даними консультаційного висновку щодо психоемоційних особливостей розвитку дитини [PERSON] , [PERSON] ображений на маму, йому не зрозуміло, чому тато наполягає на необхідності його спілкування з мамою. Дослідженими в справі доказами встановлено, що як [PERSON] , так і [PERSON] , будучи батьками малолітнього [PERSON] , 2013 року народження, до вирішення даної справи судом не проявляли достатньої відповідальності у формуванні довіри у дитини і почуття, що у разі необхідності дитина зможе від них отримати потрібну допомогу. Натомість, оглянутими в судовому засіданні відеозаписами встановлено, що [PERSON] , будучи неодноразово свідком спілкування малолітнього сина з батьком [PERSON] , який перебував в стані алкогольного сп`яніння та вживав нецензурну лексику, не припиняла таке спілкування, а навпаки, заохочувала розмову батька з дитиною, здійснюючи відеозапис. Сторони по справі [PERSON] та [PERSON] як дружина та чоловік за час спільного проживання не піклувалися про побудову сімейних відносин між собою та малолітнім чином [PERSON] на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Вказані обставини призвели до того, що за висновком психолога комунікація між батьками потребує напрацювання чітких домовленостей заради збереження спокою дитини, відмови від негативних висловлювань в бік того чи іншого з батьків, спілкування між [PERSON] та його мамою потребує корекції і виконання рекомендацій психолога. Статтями 150, 151 СК України передбачені обов`язки та права батьків щодо виховання та розвитку дитини. Зокрема, обов`язок батьків піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, обов`язок забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. При цьому батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Відповідно до ст.ст. 141, 155, 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, проживання батьків окремо від дитини не звільняє їх від обов`язків щодо дитини. Статтею 183 СК України передбачено визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. В поданій до суду позовній заяві [PERSON] просить визначити розмір аліментів саме в частці від доходів відповідача. Дитина фактично проживає з [PERSON] , знаходиться на його утриманні. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Суд, враховуючи обставини, передбачені ст.182 СК України, в тому числі стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів та одержувача, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини до досягнення повноліття підлягають задоволенню. Суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення повноліття, починаючи з дати звернення з заявою до суду. Вимоги [PERSON] про стягнення аліментів підлягають задоволенню, а позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів є безпідставними. Відповідно до норм ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. При цьому суд враховує вимоги ст. 8 Закону України „Про охорону дитинства" щодо права кожної дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Також судом встановлено, що позивачем [PERSON] 04.03.2021 набуто у власність транспортний засіб TOYOTA CAMRY, державний номер [NUMBER] , який станом н час вирішення справи судом знаходиться у фактичному володінні [PERSON] , що не оспорюється сторонами по справі. Матеріалами справи встановлено, що автомобіль TOYOTA CAMRY, державний номер [NUMBER] , було зареєстровано за позивачем [PERSON] . Відповідно до ст. ст. 60 Сімейного кодексу України, ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Як встановлено судом, спірне майно, а саме автомобіль TOYOTA CAMRY, державний номер [NUMBER] , було придбано [PERSON] за час перебування в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , тому суд приходить до висновку про обґрунтованість твердження відповідача про те, що таке майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Будь-які підстави вважати, що спірне майно було придбане виключно за особисті кошти [PERSON] , що на спірне майно не розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя відповідно до норм ст. 57 СК України, відсутні. Тому суд приходить до висновку, що автомобіль TOYOTA CAMRY, державний номер [NUMBER] , в розумінні норм ст. 60 СК України та ст. 368 ЦК є об`єктом спільної сумісної власності сторін по справі, як подружжя. Перебування такого майна у фактичному володінні [PERSON] , як у одного із співвласників, не є протиправним. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч. 4 ст. 65 СК України). Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, що мають істотне значення. На підставі викладеного, оскільки спірний автомобіль набуто під час перебування у зареєстрованому шлюбі, частки майна дружини та чоловіка є рівними, між сторонами по справі [PERSON] та [PERSON] були відсутні жодні домовленості щодо поділу майна подружжя, а також шлюбний договір, суд приходить до висновку, про необхідність визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину спірного майна. З метою захисту прав [PERSON] необхідно визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину транспортного засобу - автомобіля TOYOTA CAMRY, державний номер [NUMBER] , VIN: [NUMBER] , як на частку в праві спільної сумісної власності подружжя. В цій частині зустрічна позовна заява [PERSON] є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Позовні вимоги [PERSON] витребування автомобіля TOYOTA CAMRY, свідоцтва та ключа запалювання у [PERSON] , зобов`язати повернути автомобіль, заявлені безпідставно з урахуванням тієї обставини, що транспортний засіб є об`єктом спільної власності подружжя та не можу бути витребуваний у належного володільця. Особливістю спільного сумісного майна є те що є співвласники, володіють і користуються і розпоряджаються ним спільно. Згідно з ст. 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. При вирішенні позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] 1/2 ринкової вартості транспортних засобів: сідлового тягача DAF, XF105.41, 2007 року випуску, та напівпричепу бортового RENDERS, NS4G31, 2003 року випуску, суд враховує таке. Дослідженими в справі доказами встановлено, що транспортний засіб сідловий тягач DAF, XF105.41, 2007 року випуску, за договором купівлі-продажу від 14.11.2017 було зареєстровано за [PERSON] , станом на 25.10.2022 на підставі укладеного договору купівлі-продажу новим власником є [PERSON] . Транспортний засіб напівпричеп бортовий RENDERS, NS4G31, 2003 року випуску, за договором купівлі-продажу від 14.11.2017 було зареєстровано за [PERSON] , станом на 22.10.2022 на підставі укладеного договору купівлі-продажу новим власником є [PERSON] . Як встановлено судом, зазначені транспортні засоби бути набуті [PERSON] у власність за час перебування в шлюбі з [PERSON] , тому суд приходить до висновку про обґрунтованість твердження [PERSON] про те, що таке майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Підстави вважати, що такі автомобілі були придбані виключно за особисті кошти [PERSON] , що на них не розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя відповідно до норм ст. 57 СК України, відсутні. Відповідно до ст. 16 ЦК України, ст. ст. 68-71 СК України належним способом захисту права подружжя за заявленими позовними вимогами про поділ майна є визнання за особою права власності на частку в майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя. Встановлено, що автомобілі вибули із власності [PERSON] в жовтні 2022 року під час перебування її в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Як передбачено ч. 1 та ч. 2 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Таким чином, на підставі вказаної норми презюмується, що при укладенні договорів щодо спільного майна одним з подружжя він діє за згодою другого з подружжя. У випадку, якщо така згода була відсутня, зазначена обставина підлягає доведенню в судовому засіданні. Згідно частин 3, 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказів, які б підтверджували, що хоча [PERSON] здійснено відчуження спірних транспортних засобів під час перебування у шлюбі, ці дії вчинені не в інтересах сім`ї та без згоди іншого подружжя, суду не надано. В той же час згідно ч.2 ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. [PERSON] заявляє позовні вимоги про стягнення вартості частки майна в порядку розподілу спільного майна подружжя. Але враховуючи, що спірні автомобілі під час перебування сторін у шлюбі було відчужено, вказане майно вибуло з власності сторін саме під час перебування в шлюбі, тому не підлягає розподілу. Окрім того, при вирішенні зазначеної групи позовних вимог судом враховується також, що [PERSON] , заявляючи відповідні позовні вимоги про стягнення вартості частки в праві власності, жодні докази на підтвердженні розміру суми, за яку було відчужено автомобілі, не надав та не заявляв відповідних клопотань про залучення та/чи витребування відповідних договорів купівлі-продажу, хоча не був позублений такої можливості. На підставі викладеного, враховуючи [PERSON] не доведено відчуження [PERSON] транспортних засобів проти його волі, суд приходить до висновку, що позовні миги [PERSON] про стягнення компенсації вартості частки в праві власності на зазначені транспортні засоби не підлягають задоволенню. Частиною 1, 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір та інші судові витрати покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог [PERSON] їй підлягають відшкодуванню понесенні та документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 992,40 грн за розгляд судом позовних вимог про розірвання шлюбу. Відповідачу [PERSON] підлягають відшкодуванню понесенні ним судові витрати в розмірі в розмірі 3119, 47 грн у зв`язку з задоволенням судом позовних вимог про визначення місця проживання дитини та визнання права власності на 1/2 частину автомобіля (992,40 грн + 2127,07 грн = 3119,47 грн). Також з [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий розмірі 1211,20 грн. у зв`язку з задоволенням позовних вимог про стягнення аліментів Понесені [PERSON] витрати на проведення експертизи не підлягають йому відшкодуванню, оскільки висновки проведеної в справі експертизи не покладені в обґрунтування судового рішення. Статтею 241 ЦПК України передбачено, що після з`ясування всіх обставин справи та перевірки їх доказами головуючий надає сторонам та іншим учасникам справи можливість дати додаткові пояснення, які можуть доповнити матеріали справи. У зв`язку з додатковими поясненнями учасника справи суд може ставити питання іншим учасникам судового процесу. Вислухавши додаткові пояснення і вирішивши заявлені при цьому клопотання учасників справи, суд постановляє ухвалу про закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами і переходить до судових дебатів. В даній справі суд після вислуховування додаткових пояснень за відсутності клопотань учасників справи, постановив ухвалу про закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами і переходу до судових дебатів. Відповідно до положень норм ст. 242 ЦПК України у судових дебатах не передбачено можливості оголошення перерви. Стадія судових дебатів не передбачає розгляду клопотань та заяв (постанова ВС від 06.07.2022 у справі № 127/15447/20 (провадження № 51-5846км21). Наполягання представника позивача [PERSON] [PERSON] про відкладення судового засіданні на стадії судових дебатів суперечить нормам процесуального законодавства. Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню.

Outcome: partial