Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-22 00:00:00

Позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства "Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування" виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) про визнання користування місця поховання та зобов`язання вчинити дії. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16.08.2023 позивач звернувся до відповідача з запитом про поновлення свідоцтва про поховання свого батька [PERSON] , який помер [INFO] та похований на Лісовому кладовищі м. Києва, ділянка [NUMBER]. 17.08.2023 відповідач надав позивачу лист №1062 яким було відмовлено у видачі свідоцтва про поховання померлого, мотивуючи це тим, що у Книзі реєстрації поховань та перепоховань померлих громадян Лісового кладовища у графі ФІО, хто здійснив поховання написано рукою « [PERSON], [ADDRESS] ». Однак « [PERSON], [ADDRESS] » не є родичем померлого [PERSON] та позивач не знає особу з прізвищем « [PERSON] ». На момент смерті батька, [PERSON] , як і позивач проживали за адресою: [ADDRESS] разом із жінкою - [PERSON] , ще з одним сином [PERSON] та донькою [PERSON] .. Після смерті батька [INFO] [PERSON] , квартира за адресою: [ADDRESS] була приватизована його жінкою [PERSON] та дітьми - сином [PERSON] , донькою [PERSON] . А відтак серед проживаючих за адресою: [ADDRESS] . відсутня особа з прізвищем « [PERSON] », що підтверджує факт про помилку у Книзі реєстрації поховань та перепоховань померлих громадян Лісового кладовища, а саме в графі ФІО, хто здійснив поховання. З огляду на викладене, позивач є рідним сином померлого [INFO] [PERSON] , у зв`язку з чим звернувся до суду з вищевказаним позовом в якому просить суд визнати [PERSON] , 1970 року народження користувачем місця поховання на Лісовому кладовищі м. Києва, на якому похований його батько [PERSON] , ділянка [NUMBER], який помер [INFO] та зобов`язати відповідача внести зміни до Книги реєстрації поховань та перепоховань померлих громадян Лісового кладовища м. Києва, щодо особи, яка здійснила поховання батька [PERSON] , ділянка [NUMBER], який помер [INFO] , зазначивши [PERSON] , 1970 року народження та видати йому відповідне свідоцтво про поховання. Ухвалою судді від 22 вересня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та призначено підготовче засідання. 20.10.2023 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якої заперечували проти позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на її необґрунтованість та безпідставність, оскільки поховання [PERSON] було здійснено особою [ADDRESS] , про що зроблено відповідний запис у книзі реєстрації поховань померлих громадян Лісового кладовища, Ритуальна служба СКП «Спецкомбінат ПКПО», а відтак правові підстави для визнання позивача користувачем місця поховання відсутні. Ухвалою судді, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання від 23.11.2023 року було закрито підготовчий розгляд справи та призначено справу в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на викладені в позовній заяві та поясненнях обставини. Представник відповідача у судове засідання не прибув, про розгляд справи повідомлені судом належним чином, про що свідчать письмові матеріали справи. З будь-якими клопотаннями щодо неможливості явки до суду з поважних причин, не звертались, а відтак суд дійшов висновку про достатність підстав для розгляду справи за відсутності представника відповідача, виходячи з тих обставин, що особа зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду об`єктивно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції. В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Суд, заслухавши вступне слово (пояснення) позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позову з огляду на наступне. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є сином померлого [PERSON] , що підтверджуються копією свідоцтва про народження, яке міститься у матеріалах спадкової справи. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 30.12.1996 року №4579, вбачається, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної, спільної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в рівних долях. Згідно копії свідоцтва про смерть [INFO] помер [PERSON] у віці 44 роки, про що Відділом реєстрації актів громадянського стану Ватутінської районної державної адміністрації м. Києва 23.07.1994 року складено відповідний актовий запис № 1367. [PERSON] похований на Лісовому кладовищі на ділянці [NUMBER] , що підтверджується довідкою Ритуальної служби Спеціалізованого комунального підприємства «Спецкомбінат ПКПО» та актом обстеження місця поховання № 63 від 15.08.2023 року. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу було відмовлено у поновленні свідоцтва про поховання батька [PERSON] , який похований на Лісовому кладовищі на ділянці [NUMBER] ,у зв`язку з тим, що поховання здійснив [ADDRESS] , а тому відсутні правові підстави для видачі свідоцтва про поховання. Згідно з положеннями ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» (далі Закон), користувач місця поховання (місця родинного поховання) - особа, яка здійснила перше поховання на відведеному місці поховання (родинного поховання) та/або має відповідне свідоцтво про смерть похованого і свідоцтво про поховання, передбачене статтею 25 цього Закону. За приписами ст. 11 Закону поховання померлого покладається на виконавця волевиявлення померлого. Якщо у волевиявленні померлого немає вказівки на виконання волевиявлення чи в разі відмови виконавця від виконання волевиявлення померлого поховання померлого здійснюється чоловіком (дружиною), батьками (усиновителями), дітьми, сестрою, братом, дідом або бабою, онуком (правнуком), іншою особою, яка зобов`язалася поховати померлого. Виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка зобов`язалася поховати померлого, в установленому законодавством порядку в день звернення видаються: лікарське свідоцтво про смерть - закладом охорони здоров`я; свідоцтво про смерть та довідка про смерть - відділом державної реєстрації актів цивільного стану, виконавчим органом сільських, селищних, міських (крім міст обласного значення) рад, консульською установою чи дипломатичним представництвом України. У відповідності до положень ст. 25 Закону після здійснення поховання померлого виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка взяла на себе зобов`язання поховати померлого, як користувачу місця поховання (користувачу місця родинного поховання) спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності - виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) видається відповідне свідоцтво, зразок якого затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Це свідоцтво дає право його пред`явнику на встановлення намогильних споруд у межах могили (родинного поховання), вирішення питання про проведення підпоховання, здійснювати інші дії, пов`язані з використанням місця поховання, якщо це не суперечить законодавству. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для зобов`язання відповідача внести зміни до Книги реєстрації поховань та перепоховань померлих громадян Лісового кладовища м. Києва, щодо особи, яка здійснила поховання його батька [PERSON] , ділянка [NUMBER], який помер [INFO] , зазначивши даною особою позивача [PERSON] , 1970 року народження та видати йому відповідне свідоцтво про поховання, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів здійснення саме ним поховання [PERSON] , ділянка [NUMBER], який помер [INFO] . Разом з тим, суд вважає за можливе з урахуванням встановлених під час розгляду справи обставин, визнати [PERSON] , 1970 року народження співкористувачем місця поховання на Лісовому кладовищі м.Києва [NUMBER] , на якому похований його батько [PERSON] , який помер [INFO] з метою реалізації права позивача, як близького родича померлого, на вирішення питань по встановленню надмогильних споруд, у межах могили, вирішення питань про проведення підпоховання та здійснення інших дій, пов`язаних з використанням місця поховання, що не суперечать законодавству. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial