Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , Головного управління Державної податкової служби у Чернівецькій області, Чернівецької обласної прокуратури, третя особа: Перший відділ Державної виконавчої служби у м.Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про звільнення майна з-під арешту. Посилалася на те, що вона набула право власності на земельну ділянку, площею 0,0563 га, що розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер №7310136300:16:002:0097, на підставі договору купівлі-продажу від 02.02.2007 року. 25.10.2022 року позивач отримала інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про те, що на належне їй на праві власності нерухоме майно: житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами та земельну ділянку, що розташовані в [ADDRESS] накладено арешт. Так, державним виконавцем ДВС у Шевченківському районі м.Чернівці на виконання виконавчого листа №1-246 від 06.11.2006 року, виданого Першотравневим районним судом м.Чернівці щодо конфіскації всього особистого майна [PERSON] на користь держави, було винесено постанову від 12.03.2006 року про арешт майна [PERSON] , а саме на земельну ділянку, площею 0,0563 га, що розташована в [ADDRESS] . На підставі цієї постанови 16.03.2007 року Першою Чернівецькою державною нотаріальною конторою було зареєстровано обтяження: арешт нерухомого майна. 20.03.2023 року вона звернулась до Відділу Державної виконавчої служби з заявою про надання можливості їй ознайомитись із матеріалами виконавчого провадження, в межах якого було накладено арешт на її майно. Листом від 20.03.2023 року Перший відділ ДВС у м. Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції повідомило, що згідно автоматизованої системи АСВП виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №1-246 від 06.11.2006 року не виявлено та знищено матеріали виконавчого провадження після спливу строку зберігання. Також зазначила, що у зв`язку з реєстрацією обтяження лише в 2007 році на момент укладення договору купівлі-продажу, а ні позивач, а ні нотаріус не знали про існування незареєстрованих обтяжень. Просила звільнити з-під арешту та скасувати обтяження нерухомого майна, а саме: земельної ділянки, площею 0,0563 га, що розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер №7310136300:16:002:0097, накладений постановою АН №050400 Державної виконавчої служби у Шевченківському районі м.Чернівці від 12.03.2006 року та зареєстрованого 16.03.2007 року Першою Чернівецькою державною нотаріальною конторою. Ухвалою суду від 09.10.2023 року провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження. 01.11.2023 року судом за клопотанням представника позивача було замінено неналежного відповідача на належних відповідачів: [PERSON] , Головне управління Державної податкової служби у Чернівецькій області, Чернівецьку обласну прокуратуру. Ухвалами суду від 01.11.2023 року та від 20.12.2023 року судом за клопотанням представника позивача було витребувано докази. 08.01.2024 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено до судового розгляду. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив, викладені в позовній заяві обставини. Просив позов задовольнити. Представник відповідача Чернівецької обласної прокуратури позов не визнала. Пояснила суду, що Чернівецька обласна прокуратура жодним чином не порушила права [PERSON] , а тому вважає, що у задоволенні позовних вимог до Чернівецької обласної прокуратури слід відмовити. Представник відповідача Головного управління Державної податкової служби у Чернівецькій області у судове засідання не з`явився. У поданій до суду заяві просив розглянути справу у його відсутності за наявними матеріалами провадження. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про час там місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила. Представник третьої особи Першого відділу Державної виконавчої служби у м.Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Суд, заслухавши пояснення присутніх учасників, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 13.07.2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого позивач придбала земельну ділянку, площею 0,0563 га, що розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер №7310136300:16:002:0097. Цільове призначення земельної ділянки: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Вироком Першотравневого районного суду м.Чернівці від 07.08.2006 року, який набрав законної сили 31.10.2006 року, [PERSON] було визнано винуватою у вчиненні злочинів, передбачених ч.2, ч.3 ст.358, ч.4 ст.190 КК України та на підставі ст.70 КК України призначено їй покарання у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного їй на праві власності майна (а.с.15-22). 02.02.2007 року на ім`я [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,0563 га, яка розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер №7310136300:16:002:0097 (а.с.7). Окрім того, з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.10.2022 року встановлено, що [PERSON] також належить на праві власності будинок [ADDRESS] тупику (а.с.9). Згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 12.03.2006 року державним виконавцем під час примусового виконання виконавчого листа №1-246 від 06.11.2006 року на користь держави було накладено арешт на майно, що належить [PERSON] , а саме на земельну ділянку по [ADDRESS] , площею 0,0563 га (а.с.11). Із дослідженої судом відповіді Першого відділу ДВС у м.Чернівці встановлено, що згідно автоматизованої системи АСВП виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №1-246, виданого 06.11.2006 року, про конфіскацію всього особистого майна [PERSON] на користь держави не виявлено. Матеріали виконавчого провадження знищено у зв`язку зі спливом строку зберігання (а.с.13). Також,\~з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.10.2022 року встановлено, що у реєстрі наявне обтяження нерухомого майна за №4647617, яке зареєстровано 16.03.2007 року, на підставі постанови АН №050400 від 12.03.2006 року, на земельну ділянку, площею 0,0563 га, що по тупику Вижницькому,3 м.Чернівці. Розглядаючи аргументи наведені сторонами, суд приходить до наступних висновків. У\~статті 19 ЦПК України\~визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей\~15,\~16 ЦПК України\~розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа як суб`єкт цивільних, земельних, сімейних правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Спір у цій справі виник з приводу звільнення з-під арешту земельної ділянки, належної позивачу, який було накладено у зв`язку з конфіскацією майна на користь держави в межах виконання вироку, ухваленого судом у кримінальному провадженні. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на\~\~захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої\~статті 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не\~\~інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на\~\~власний розсуд (частина третя\~статті 13 ЦПК України). Згідно зі\~статтею 48 ЦПК України\~сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Належним відповідачем є особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на\~\~майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. У випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи\~\~стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у\~\~встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України. За правилами частини третьої\~статті 535 КПК України\~у разі якщо судове рішення або його частина підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем, суд видає виконавчий лист, який звертається до виконання в порядку, передбаченому законом про виконавче провадження. У справі, що переглядається, предметом позову є земельна ділянка, на яку було накладено арешт у межах вироку суду про конфіскацію майна в дохід держави за виконавчим листом у межах кримінального провадження. Тобто, держава, на користь якої конфісковано спірне майно, повинна бути залучена в якості співвідповідача в цій справі. Представництво в суді законних інтересів держави здійснює, зокрема прокурор (стаття 23 Закону України «Про прокуратуру»). У\~статті 2 Закону України «Про прокуратуру»\~визначено, що на прокуратуру покладаються, зокрема функції підтримання державного обвинувачення в\~\~суді та нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у\~\~кримінальних справах. Отже, прокурор, як особа, що підтримує державне обвинувачення, наділена певними процесуальними повноваженнями і\~\~на\~\~стадії виконання вироку суду. Відповідно до частини першої\~статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»\~особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний податковий орган, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Такий саме висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19). Таким чином, позов у даній справі пред`явлено до належних відповідачів, а доводи представника відповідача Чернівецької обласної прокуратури є необгрунтованими. Отже, права [PERSON] , як власника спірного майна, порушені та підлягають захисту в обраний позивачем спосіб шляхом зняття арешту з указаного майна у порядку цивільного судочинства. Позивач правильно обрав спосіб захисту своїх прав, заявив позовні вимоги до належних відповідачів. Зазначене узгоджується з вищенаведеними правовими висновками Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду. Спірні правовідносини, що склались між учасниками справи детально врегульовані нормами Цивільного кодексу України. Згідно із ч. 1\~ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1\~ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1\~ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1\~ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження"\~арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Згідно ч. 4\~ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження»\~підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій\~статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. Відповідно до ч. 5\~ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження"\~у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. В свою чергу,\~статтею 41 Конституції України\~та статтею\~1\~Першого\~протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до\~Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Частиною четвертою\~статті 263 ЦПК України\~встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої\~статті 19 ЦПК України\~можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37). Наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Таким чином, дослідивши матеріали справи в судовому засіданні, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: approved